Carme Via Sala

Va néixer a Sant Vicenç dels Horts el 1956. Les lletres són la seva passió. De formació autodidacta, és autora de relats curts pels quals ha obtingut diferents premis i mencions. La modista i altres dones és la seva primera novel·la i ha merescut el Premi Literari Delta de Narrativa per a Dones.

La meva intenció en escriure-la era fer un reconeixement a aquest ofici i, al mateix temps, fer visibles les dones d’un temps que ja ha passat i del qual som hereves.

VIII Premi Literari Delta de narrativa escrita per dones

Aquesta vuitena edició recull els aprenentatges de les anteriors i consolida accions comunitàries vinculades amb la recuperació dels aprenentatges i la genealogia femenina.

Ha comptat amb una participació molt destacable, tant pel que fa al nombre com a la qualitat de les obres presentades, amb autores de diverses procedències més enllà de la nostra comarca.

Aquest premi, organitzat per ajuntaments del Baix Llobregat (Begues, Castelldefels, el Prat de Llobregat, Esplugues del Llobregat, Gavà, Sant Boi de Llobregat, Sant Joan Despí, Sant Vicenç dels Horts i Viladecans) i creat l’any 2000, posa l’accent en el foment de la creació literària de les dones i és una de les iniciatives que demostra que la comarca ha estat capdavantera en la lluita per la igualtat de dones i homes.

La modista i altres dones

Carme Via Sala

VIII PREMI LITERARI DELTA 2015 - 2016

La modista i altres dones

Carme Via Sala

Revisió lingüística: L’Apòstrof, SCCL

Edició no venal

Dipòsit legal: B 6028-2016

eISBN: 978-84-87173-19-6

La propietat d’aquesta edició és de:
Ajuntament de Begues, Ajuntament de Castelldefels, Ajuntament d’Esplugues de Llobregat, Ajuntament de Gavà, Ajuntament del Prat de Llobregat, Ajuntament de Sant Boi de Llobregat, Ajuntament de Sant Joan Despí, Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts, Ajuntament de Viladecans, Diputació de Barcelona i Consell Comarcal del Baix Llobregat.

COMPOSICIÓ DEL JURAT

· Laura Solís, presidenta del Jurat. Regidora d’Igualtat de Gènere i Usos Socials del Temps de l’Ajuntament de Sant Boi de Llobregat

· Maruja Torres, escriptora

· Marta Corcoy, periodista

· Elena Losada, investigadora del Centre Dona i Literatura de la Universitat de Barcelona (UB)

· Dolors Vallejo, mestra i llicenciada en Geografia i Història, tècnica en Igualtat d’Oportunitats i màster en estudis de dones

· Núria Salan, professora, membre del Focus Group Dones, Ciència i Tecnologia i escriptora

· Sònia Martín, guanyadora de l’edició anterior

· Teresa Pagès, directora de la Biblioteca Jordi Rubió i Balaguer

· Pilar Pérez, secretària del Jurat. Tècnica de la Unitat d’Inclusió Social i Igualtat de l’Ajuntament de Sant Boi de Llobregat

A la meva mare,
per tot el que em va ensenyar.

A la meva filla,
pel que d’ella aprenc cada dia.

I quan es va acabar tot,
jo hauria volgut ser al dia
abans per poder tornar
a començar, tan bonic...

MERCÈ RODOREDA
(La plaça del Diamant)

Conec la Maria de tota la vida. Tenim la mateixa edat. Érem veïnes al barri on vam néixer i créixer, un barri de ciutat que llavors era com un poble on tothom es coneixia. Actualment cap de nosaltres dues no hi viu des de fa anys. Malgrat això, ens truquem quan sentim nostàlgia i recordem alguna anècdota passada, o bé comentem algun esdeveniment o xafarderia que hem sabut que hi ha succeït. Necessitem tenir-lo present d’una manera o altra.

Les nostres carreres han anat per camins ben diferents. La Maria era una alumna brillant que es llicencià en econòmiques amb molt bona nota. Ara, però, es dedica a vendre cases de segona mà i, malgrat els temps que corren, cal dir que amb força èxit. Treballa per a una sòlida empresa del sector que també s’encarrega de desmuntar i buidar cases velles, i s’ocupa del reciclatge. Jo vaig acabar la carrera d’història i mantinc l’afició de restaurar objectes antics juntament amb la d’escriure relats. Però com que d’això no es menja, em guanyo la vida donant classes en un institut de batxillerat.

La setmana passada la Maria em va trucar per explicar-me que estava desmuntant una casa en un petit poble. La propietària havia mort i el seu hereu li havia ordenat de desfer-se de les coses que no volia conservar. La Maria, sabent de la meva afició per les rampoines, em va temptar d’anar-hi per triar el que volgués, si és que en volia res.

S’hi desplaçà a primera hora del matí. Ho havia d’enllestir tot aquell mateix dia. Era dimecres i a la tarda jo no tenia classes. Em donà l’adreça i les indicacions per arribar-hi i vam quedar de trobar-nos a mitja tarda. Després de dinar al menjador de l’institut, vaig sortir de Barcelona a les tres. Volia conduir tranquil·la, enllestir-ho i tornar amb claror de dia, atès que desconeixia la carretera i no havia fet mai aquella ruta.

El sol, que lluïa tímidament, s’esvaí darrere uns núvols que tot d’una es tornaren foscos i amenaçaren pluja. Just després de deixar l’autopista començà a ploure dèbilment. L’estreta carretera comarcal mantenia el paviment en bon estat, encara sort. A la meva esquerra, paral·lela a la carretera, una línia de ferrocarril s’amagava com enjogassada serpentejant per dins els túnels que travessaven la muntanya, apareixent i desapareixent. El camí seguia amb alguns revolts que feien alentir la marxa, ara de pujada. El paisatge era ple de pins envoltats d’ufanosa vegetació. De tant en tant em creuava amb algun vehicle, no es divisava cap poble en quilòmetres. Superat el coll, després de la baixada, quan el camí esdevingué planer, continuava plovent, ara amb més intensitat. El parabrisa del cotxe es balancejava a un cantó i l’altre i espolsava l’aigua a dreta i esquerra frenèticament. Extremant la prudència vaig recordar el que deia el meu avi: “Pel juny, cada gota com el puny”. El vent que bufava s’endugué els núvols ràpidament, la pluja afluixà i llavors afluixà també el vaivé del parabrisa. El sol lluïa de nou i al meu davant es projectà un immens arc de Sant Martí com un regal màgic de la natura a tot color. Vaig abaixar el vidre de la finestreta de la meva esquerra per respirar l’olor de terra mullada mentre gaudia de l’espectacle. Les roselles i les espigues vora el camí jeien estabornides per la força de l’aigua. Amb l’ajut del sol lluitaven per eixugar-se ràpidament i erigir-se altives de nou. Un cartell indicador m’anuncià que estava arribant al poble. No havia posat en marxa la ràdio en tot el viatge, me n’havia oblidat, jo que no sé conduir sense música; la bellesa d’aquell paisatge m’havia absorbit.

Deixà de ploure definitivament. Vaig estacionar a la plaça del poble. Quina delícia prescindir de les zones blaves! No s’hi veia una ànima, el soroll que féu la porta del cotxe en tancar-se retronà, em va semblar que des d’un balcó m’observaven per entre la persiana. Vaig trucar al mòbil de la Maria, que m’indicà el carrer que havia de prendre des d’on era. Ho vaig trobar de seguida. La porta de la casa era oberta, em cridà des del pis de dalt i vaig pujar les escales tan de pressa com vaig poder. Estava encuriosida per veure què m’havia reservat.

En entrar vaig veure que tot era buit, ja s’havien endut els mobles. La meva amiga em féu acostar, la seva veu ressonà per l’estança.

—Què et sembla? —m’assenyalà amb la mà el que hi havia en un racó: una vella màquina de cosir, un aparell de ràdio antic i una maleta!

Del que veia, la maleta era el que més m’inquietava. Em podia la curiositat de què contindria.

La Maria m’explicà que en aquella casa hi havia viscut tota la seva vida la modista del poble. Era soltera i sense parents, havia deixat la casa en testament a un tal senyor Joan Vidal, que no havia mostrat interès per aquells objectes ni per la maleta un cop examinat el seu contingut. La Maria m’ajudà a desmuntar la màquina per poder-la encabir al maleter del meu utilitari. Afluixant els cargols de les frontisses, vam separar el cap negre del bastiment de fusta. Al peu de ferro forjat hi tenia unes lletres daurades que deien “Alfa” a la part superior. La ràdio estava en molt bon estat, també me l’enduria. Finalment, la maleta. Era de cartró, folrada d’una tela d’arpillera estampada amb ratlles taronges i verdes, una mica esfilagarsada en un extrem. Amb un lleuger cop d’ull a l’interior em va semblar que contenia retalls de roba, figurins...

Ens havíem cansat baixant tot allò per les escales i vam decidir recuperar forces anant a berenar a l’única cafeteria del poble, que es deia “El Dorado”. La meva amiga, que hi havia anat al matí a esmorzar, va dir que tenien una pastisseria boníssima, i era cert. Després em vaig acomiadar de la Maria —a ella encara li quedava una estona per marxar, havia d’esperar el nou propietari per entregar-li les claus. Jo tenia ganes d’anar-me’n i curiositat per veure amb detall el contingut de la maleta.

* * *

El viatge de tornada començava millor, no plovia, el sol mig esmorteït per algun núvol s’amagava lentament darrere les muntanyes. Un cop deixada la carretera, l’accés a l’autopista ja va ser una altra cosa. Atapeïda de vehicles que circulaven amb dificultat, vaig avançar a poc a poc i vaig aconseguir incorporar-me a la filera, a desgrat del conductor que ara quedava al meu darrere; pel retrovisor li vaig veure el posat de prunes agres. Vaig engegar la ràdio, ara sí que una mica de música m’aniria de primera per calmar els nervis i prendre paciència, la corrua semblava talment un acordió, ara avanço, ara m’aturo. Vaig pensar en la tranquil·litat de què gaudirien en aquells moments la gent d’aquell poble. Potser sortien als portals a prendre la fresca com feien abans els veïns del meu carrer quan la Maria i jo érem petites i corríem enjogassades a cor què vols. Mirant a banda i banda, el paisatge eren els vehicles que de mica en mica s’anaven il·luminant amb els llums de posició. A la llunyania passava un tren per la línia que havia vist al matí; devia parar prop d’aquell poble i segurament arribava fins a la ciutat. Finalment, una vegada superat el peatge, la circulació es féu més fluïda. Els vehicles s’anaren espargint per les sortides de les poblacions de l’entorn de la gran ciutat. Quan vaig arribar a l’aparcament de casa era ja molt tard i vaig agafar només la maleta del portaequipatges mentre deixava la resta per a l’endemà.

Després de preparar-me un sopar lleuger i de prendre una bona dutxa que em llevà la suor i el mal humor, ja estava a punt per anar-me’n al llit; dormiria ben plana aquella nit! En aquell moment, vaig recordar que no havia tancat amb clau la porta del pis. Vaig anar cap al rebedor sense encendre el llum, a les palpentes, i vaig ensopegar amb la maleta que havia deixat, tot s’ha de dir, al mig del pas. Em sortiria un bon blau a la cama. Empipada amb mi mateixa, vaig traginar la refotuda maleta cap a la sala. No me’n podia estar, l’obriria només per fer una primera ullada al contingut. On havia deixat les claus? Recordava haver-les entaforat en una butxaqueta a l’interior de la bossa. Les vaig trobar de seguida. Un clec! i el pany cedí. Col·locant els dits polzes a cada una de les tanques, fent un lleuger moviment, s’obrí del tot. Què guardava que fos tan apreciat per la seva mestressa, ja que ho havia conservat durant tants anys?

Vaig anar traient unes quantes revistes de moda datades dels anys cinquanta als seixanta que es mantenien en prou bon estat. Hi havia multitud de paquetets de roba cargolada, cadascun fermat amb una cinta. Em preguntava què devien ser. En vaig desfer un. A dins del retall de roba, uns quants fulls grans de paper de diari amb ratlles fetes amb llapis. Jo no hi entenc un borrall, però vaig suposar que eren patrons, per les formes que tenien. Hi havia un full petit amb una data, dos de setembre de mil nou-cents cinquanta-sis, i un nom, Cèlia. A cada un dels lligalls el mateix: el retall de roba, el patró i el paperet amb una data i un nom de dona. Aquella maleta contenia tota una vida de treball de la modista.

Hi havia també una caixa de fusta envernissada, una mica escantellada. La vaig treure de la maleta i la vaig col·locar damunt la taula. Tenia la tapa abatible que s’aguantava oberta per unes petites frontisses rovellades i un passador amb un fre. Damunt la tapa hi havia pintat un ram de flors mig esborrat. A dins, un compartiment extraïble amb petits departaments quadrats que contenien canutets d’agulles de cosir de diferents mides, dos didals, una cinta mètrica ben enrotllada, agulles imperdibles, gafets, sivelles... i un departament de forma allargada amb agulles de ganxo d’aquelles que es fan servir per fer labors de ganxet, de tots els números, de prims i de gruixuts. Vaig treure el compartiment. A sota hi havia una bosseta de roba estampada amb floretes blau cel, voltada d’un ribet blau marí tancada amb una bagueta i un botó. En obrir-la, el contingut va caure i s’escamparen pel terra multitud d’agulles de cap, quin escampall! Afortunadament una peça d’imant que hi havia en un racó de la caixa em va ajudar a solucionar ràpidament l’incident, de ben segur que aquella insignificant peça era allà per quan passava això. També vaig trobar-hi un coixinet arrodonit que tenia clavades el mateix tipus d’agulles que les que havien caigut, però no es podien desclavar, eren rovellades. Dins una caixeta rodona de plàstic transparent, diversos trossets de guixos de colors dels que es fan servir per marcar la roba. Embolicats en paper de seda n’hi havia dos de sencers per estrenar, un de blau, l’altre blanc. També hi havia un bloc de notes, amb dates, noms, mides. A banda, una altra petita llibreta que només conservava la tapa del darrere. A cada una de les planes, dibuixos fets a llapis, com esbossos de diferents models. A sota de tot de la caixa, un sobre esgrogueït contenia dues fotografies. En una es podia veure un grup de persones mudades ben col·locades posant en ocasió d’una celebració familiar, potser un convit, segurament d’un bateig, atès que al mig de la instantània hi havia un nadó vestit de blanc. El dors de la fotografia m’ho va confirmar: bateig al jardí, i una data: abril de mil nou-cents cinquanta-vuit. L’altra foto era la d’un casament. Que curiós! Diria que el vestit de la núvia em recorda el d’una famosa de fa molts anys, d’aquelles que surten a les revistes. Al darrere, també escrit a llapis una mica esborrat, es podia llegir “Mariona Xuclà, vuit d’octubre de mil nou-cents cinquanta-vuit”.

A sota de la caixa hi havia un paquet amb una goma ampla que el subjectava. En deslligar-lo vaig veure que eren programes de mà d’aquells que es solien fer abans per les festes majors dels pobles. Em va recordar quan anava de petita al poble dels meus avis, que se’n repartia un per cada casa i es tenia obert per la plana del dia que tocava, així es podia seguir en tot moment el que interessava de la festa.

El contingut de la maleta era molt més que una vida de treball. Hi havia condensada gran part de la vida quotidiana de les dones de tot un poble. Feia temps que no escrivia. La troballa de la maleta m’havia donat de cop moltes idees que podria tal vegada posar per escrit. Un sorollet al mòbil m’indicà l’arribada d’un missatge: era de la Maria, que acabava d’arribar a Barcelona. Havia escoltat pels informatius de ràdio les cues que al vespre s’havien format a la carretera i volia saber si havia arribat bé. Eren les dues de la matinada. De seguida vaig trucar-li, s’estranyà de trobar-me encara llevada. Entusiasmada, vaig explicar-li el que estava fent.

—Només ho he revisat per sobre, però em resulta molt interessant, tant, que estic pensant tornar al poble per mirar de trobar alguna de les persones que va tenir relació amb la modista. Penso que estaria bé escriure la seva història. Saps el que suposa recollir i desar amb tanta cura al llarg d’anys tot aquest material? M’agradaria que m’hi acompanyessis, ho faràs?

— Son les dues —digué la Maria escapant-se-li un badall—, demà en parlem, estic morta —i va penjar.

* * *

A mig matí, a l’hora de la pausa, mentre prenia un cafè al bar de l’institut, vaig trucar-li una altra vegada. No era la meva intenció fer-me pesada però no podia esperar. Encara que la meva proposta no la va entusiasmar, crec que no va gosar negar-s’hi, coneixent-la com la conec; per la veu li vaig notar que ho faria per amistat i per algun altre favor que em devia. Em va deixar triar el dia, vaig dir per anar-hi el dissabte d’aquella mateixa setmana i li va estar bé. Aquests rampells que tinc no els vull deixar refredar, que si els penso massa els deixo córrer, i aquest cop era molt forta la curiositat que sentia per esbrinar els detalls de les vides que contenia la vella maleta.

Feia un dia radiant. A la terrassa de “El Dorado” hi havia un grupet de ciclistes fent-la petar davant d’un esmorzar de forquilla bevent a galet amb un porró de vi que no paraven de xerricar. Vam entrar a l’establiment decidides. De ben segur trobaríem algú que ens podria dir alguna cosa de la mestressa de la maleta. Un noi escanyolit que no tindria més de setze anys era darrere la barra netejant la màquina del cafè. Ens digué que el millor seria parlar amb la Núria Costa, una mestra que havia estat amiga de la modista. Ens indicà que vivia al costat de l’escola. El poble era petit, no ens va ser difícil trobar-la.

Al portal de la casa, asseguda en una cadira baixa de boga a l’ombra d’una parra, una vella de brillants cabells platejats feia ganxet. Després de presentar-nos, li vaig explicar el motiu de la nostra visita i li vaig demanar si em podia fer cinc cèntims sobre la relació que havia tingut amb la modista, sense ocultar-li el meu desig de fer-ne una novel·la, ateses les troballes de la maleta. Reposant la labor sobre la falda m’escoltava atentament, i quan vaig acabar digué:

—Una novel·la? —i desant amb cura la peça, la troca de fil i el ganxet en un cabasset de vímet, prosseguí:— No una, dues o tres se’n podrien escriure. La Maria Rosa era una dona meravellosa, discreta, atenta, que sabia escoltar. Si se n’havia empassat d’històries que li explicaven les clientes per a qui cosia! I generosa, molt generosa. Com que no li quedava família, deixà escrit que donava la casa al meu fill. Ell no la necessita. La farà arreglar per oferir-la a la seva filla petita, que es vol independitzar.

—El seu fill és el senyor Joan Vidal?

—En certa manera sí, vull dir que no el vaig parir però me’l vaig afillar. Quan vaig arribar al poble, els seus pares ja eren morts. Tots dos van morir joves, aleshores el petit vivia amb una tia soltera i gran, la Pura, que morí al cap de poc temps.

A l’instant s’aixecà i ens convidà a passar. Era una mica geperuda, caminava lentament arrossegant els peus. Amb la mà ens indicà que la seguíssim. Travessant el llarg corredor de la casa, obrí una vidriera que donava a un petit jardí emporxat.

—Aquí estarem bé a l’ombra.

Ens va indicar que seguéssim. Al voltant d’una taula de marbre, hi havia quatre cadires blanques amb braços de ferro molt treballades. Entrà novament dins la casa, ens tragué gots i una gerra d’aigua fresca, i ens relatà:

—En Joan, el meu fill, que ara ja està retirat, ha treballat fins fa poc a la fàbrica del senyor Dalmau. Començà com a aprenent de mecànic i acabà sent-ne el director. Si l’hagués vist el seu pare, que n’hauria estat, de cofoi! Es casà amb l’Agnès, la filla petita del metge; ella treballava de dibuixant per a les estampacions a la fàbrica. Com que les altres dues germanes seves ja eren casades i vivien fora del poble, després de casar-se es van quedar a viure amb els pares d’ella, la torre era prou gran per a dues famílies. Val a dir que el meu Joanet ha fet molta sort amb el seu matrimoni: l’Agnès és una bona esposa. Ja no em queda gaire temps en aquest món, ara la meva il·lusió està posada en els meus néts, dos nois i una noia. El gran va voler estudiar per a metge com el seu avi Ricard, fa dos anys que exerceix en un hospital de Barcelona. El segon és més com el seu pare; des de menut li ha agradat desmuntar i muntar peces, treballa d’enginyer mecànic a la fàbrica. Ara és a Alemanya posant en marxa unes màquines en una sucursal que han obert fa poc. La petita Núria —em van fer molt contenta posant-li el meu nom, encara que la padrina va ser la Maria Rosa, la modista— anirà a viure al pis quan torni de Milà, on està seguint un curs de noves tècniques d’estampació de teixits. Li agrada crear, dissenyar, ja l’han demanada de la fàbrica també, però ella vol treballar pel seu compte. Està molt il·lusionada amb el nou pis, a la planta baixa té la intenció de posar-hi una escola de dibuix. Quina manera de passar els anys! Està dit aviat, però s’ha de viure tota una vida per poder-ho contar. N’hi ha per a estona, si no tenen pressa els explicaré el que vulguin saber. Encara que, com totes les persones grans, tinc els records antics més frescos que els recents, no es pensin.

Abans de seure, va anar cap a un test on un gerani escarransit de flors vermelles lluitava per sobreviure, arrencà amb la mà deformada per l’artrosi una mala herba i seguidament va seure davant nostre per prosseguir.

—He estat mestra d’aquest poble durant molts anys. Vaig arribar un mes de setembre per començar el curs, tot just acabada la festa major. A aquesta casa s’hi han fet moltes reformes des d’aleshores. Aquí a l’eixida on ens trobem ara, en aquell racó hi havia un cobert per guardar la llenya que serviria per fer foc a l’hivern. En aquest punt on estem assegudes s’hi trobava el que ara en diríem la cambra de bany; com poden suposar no tenia res a veure amb les actuals. Em vaig anar fent gran i no s’hi podia fer obres per condicionar-la, ja que era una casa prestada que anava junt amb el càrrec de docent. Quan em van retirar de l’ensenyament, el meu fill va aconseguir comprar-la i va fer arreglar tot el que calia fins a adequar-la com veuen. Els primers anys de no treballar, quan no tenia dificultats per moure’m, m’encantava arreglar el jardí posant molts testos a tot el volt. Després, quan les forces van minvar, tal com es moria una planta no en posava cap més; només queda aquest gerani que, com jo, es resisteix a morir. Algun dia ens arribarà l’hora a ell i a mi, però anem per feina que he xerrat molt i encara no he dit res que els interessi.

Es percebia que havia estat bona en l’ofici d’ensenyant. Feia estona que parlava i parlava sense gairebé gesticular, vocalitzant bé amb una calidesa de veu extraordinària que no em cansava gens; fins i tot la Maria, que havia vingut sense ganes, l’escoltava embadalida.

La mestra m’estava explicant la novel·la que volia escriure, tenia tanta informació a l’abast que em seria ben fàcil posar-m’hi. La història seria tendra, feta d’estones a voltes alegres, a voltes tristes, com la vida, com la vida de les dones d’un temps, d’un petit poble, i es diria “La Modista i altres dones”.

LA MODISTA I ALTRES DONES

1

Estirà amunt la corda de la persiana verda de fusta i la passà per sobre de la barana del balcó. El sol s’anava ponent tímidament i lentament darrere el turó. Deixà oberts de bat a bat els porticons del finestral i es quedà un instant mirant la finca del davant per entre les escletxes de la persiana. A través de la rovellada reixa, els plomalls verds de les dues grans palmeres que flanquejaven l’entrada de la propietat es balancejaven suaument per la brisa. Era tot el que quedava del frondós i magnífic jardí que havia estat anys enrere, ara tristament abandonat. Al fons, s’erigia senyorívolament la gran torre que contrastava amb les senzilles cases del barri. Malgrat tenir un aspecte lamentable pel pas del temps, conservava la grandesa de les torres modernistes construïdes amb les fortunes portades pels indians d’ultramar. Recentment, un famós metge de la ciutat s’hi havia interessat; els amos la venien per quatre xavos. Feia molts anys que no hi vivia ningú, d’ençà d’aquell desgraciat succés. Cap persona del poble no l’hauria comprat. Els possibles nous propietaris, aliens a la malastruga que se li atribuïa, encara no s’hi havien decidit. Abans calia veure-la.

Sospirà profundament. Acostà prop del balcó la cadira baixa de boga i s’hi assegué. Agafà la delicada tela de seda. Havia d’afanyar-se si volia avançar la feina abans que la claror de la tarda s’esvaís totalment. Tenia nombrosos encàrrecs, no parava de cosir. Començava el mes d’agost. Amb la proximitat de les festes majors del poble tenia una feina d’espant, les comandes se li acumulaven i havia de treballar moltes hores, de dia i de nit. La peça que ara feia era un vestit de color malva, de cos drapejat. Tot just l’havia tallat i l’endemà se’l venia a emprovar la dona que el lluiria. Era el primer cop que treballava per a ella, només la coneixia d’oïdes fins al dia que va anar a fer-li el primer encàrrec, nouvinguda al poble feia poc des que s’havia casat amb el batlle.

La Maria Rosa trencà el fil d’embastar amb les dents, enfilà l’agulla de cosir, féu el nus, es posà el didal foradat de la punta com el que usen les bones cosidores i clavà l’agulla enfilada a la bosseta de les agulles de cap que duia penjada a la bata, al costat del cor, on podia abastar-les fàcilment quan en necessitava. Disposà damunt la falda la fusta que utilitzava per a aquella part de la feina. Traient els patrons de paper moreno, començà a passar els punts fluixos, resseguint la marca que prèviament havia fet amb el carbonet blanc al voltant de totes les peces. Tot seguit desclavà les agulles de cap que havien ajudat a no moure’s la tela i, estirant acuradament, separà amb les dues mans les robes i retallà amb les tisores pel mig, amb molt de compte, els fils, que van quedar a les dues bandes. Encarà les peces posant agulles de cap i ja era a punt per embastar tot el vestit. Fet això, estaria llest per a la primera prova.

Col·locà el vestit al maniquí i llavors sospirà alleujada. Estimava el seu ofici per moltes raons, però sobretot perquè li permetia tractar amb un món de luxe quan feia vestits com aquell, tan delicats. Si la clienta donava via lliure, i com era el cas sense patir pels diners, es permetia esplaiar-se en la seves pròpies creacions. Mentre les mans treballaven sense parar, podia somiar.

Així i tot, per aquelles festes, les dones més senzilles del poble, que disposaven de pocs diners, miraven de no escatimar esforços per lluir el model més bonic. Les que en sabien s’espavilaven i es feien elles mateixes la roba que volien estrenar. A algunes el que els feia por era la tisora. Llavors portaven la roba a la Maria Rosa, que els feia els patrons i els els tallava a un bon preu, per després confeccionar-se’ls elles mateixes.

Era famosa a la comarca per treballar amb les teles més exclusives que comprava a ciutat. Cada any, abans de l’estiu, preparava un viatge a Barcelona per anar a fer els encàrrecs més importants a una coneguda casa de teixits situada en un dels carrers més selectes i cars de la ciutat. No era ben vist que una dona viatgés sola, però no tenia ningú per acompanyar-la i aquella era la seva única oportunitat, una excusa per sentir-se lliure i autònoma, això li agradava. S’hi estava dos o tres dies, allotjada en una petita pensió, austera però molt neta de la plaça de Sant Agustí, recomanació de la seva cosina Isabel que coneixia els amos. Ella vivia als afores de la ciutat, moltes vegades havia insistit a la Maria Rosa que anés a casa seva i s’hi estigués el que fes falta, però no volia destorbar, car era casada de poc i, tot s’ha de dir, el marit escollit no li feia bona peça. Era un nou ric matusser i ordinari, encara que si a la seva cosina li estava bé, ella no hi tenia res a dir.

Aquell viatge era trencar amb la monotonia de la seva vida. El poble era petit, no hi havia estació, només el cotxe de línia que passava a les sis del matí i tornava a última hora del vespre. S’havia d’anar al poble veí i agafar el tren que tenia parada a les set. L’home que era a la taquilla despatxant els bitllets feia anys que la coneixia.

—Què, Maria Rosa, el viatget de cada any?

—I que en sigui per molts —deia ella, desant el petit bitllet de cartró a la bossa.

L’andana, a poc a poc, s’anava omplint dels personatges més diversos: els pares que portaven el fill petit al metge, el vellet que havia de visitar l’oculista i l’acompanyava algun familiar, el matrimoni que anava a consultar a l’advocat alguna qüestió, duent-li com a obsequi un cistell ple de verdures collides del seu hort... De mica en mica tots anaven pujant als vagons. Tres hores i mitja la separaven de la ciutat. Amb el sotragueig li venia la son, i no és que fossin còmodes aquells seients de fusta, però anava tan cansada, que després d’uns minuts ja pesava figues. A voltes no es despertava fins que el revisor feia notar la seva presència amb un estossec forçat. Feia capcinades sense patir per les seves pertinences, sobretot pels diners, atès que per a això s’havia confeccionat una petita bossa de roba de cotó blanca voltada d’una beta, on duia la documentació i els calerons. La portava penjada a la cintura, amagada sota la roba, no fos cas que algun observador espavilat li fes volar la bossa de mà amb tots els diners a dins.

Arribada a la ciutat, el primer que feia era anar a una reconeguda cafeteria del carrer Petritxol a prendre xocolata desfeta amb xurros. Aquest gest, per a ella extraordinari, era habitual en la gent de la ciutat d’un estatus social privilegiat, és clar. Des de fora el carrer, a través de la vidriera serigrafiada amb un gran ram de flors a cada cantó, es podia veure tot l’interior. S’hi quedava una llarga estona mirant embadalida abans d’entrar-hi, talment com si es projectés davant seu una pel·lícula.

Els prestatges, curulls de bossetes de cel·lofana lligades amb un cordó gruixut de color verd plenes de xocolata en pols; al mostrador, la gran plàtera rodona coberta d’un tapetet per escórrer el sobrant de l’oli on col·locaven els xurros un cop fets; al costat, grans safates amb papers blancs de blonda al voltant on es podien escollir pastes de tota mena: melindros, xuixos farcits de crema, brioixos, magdalenes, ensaïmades, pa de pessic, coques de pinyons, de fruita confitada, ametllats, bunyols... quin goig feia tot plegat! Darrere el taulell, l’activitat no parava. Els cambrers, immaculadament vestits amb pantalons negres, jaqueta blanca i blanc davantal, despatxaven amb destresa les demandes dels clients. Quan finalment hi entrava, aspirant la forta flaire del cacau, procurava asseure’s en una discreta taula del racó de la cafeteria on, mentre assaboria lentament aquella menja extraordinària, podia fixar-se en els elegants models de les senyores que hi esmorzaven habitualment com la cosa més normal del món.

Després d’instal·lar-se a la pensió i de disposar amb cura la roba, que col·locava a l’armari procurant que no se li arrugués, anava a donar un tomb per la Rambla. Aquella llarga avinguda farcida de flors i d’ocells, concorreguda per desenes de persones que anaven amunt i avall venint de les seves feines, de fer compres al mercat de la Boqueria, als diferents comerços, o senzillament passejant, la fascinava. Hi havia tantes botigues per aturar-se a badar, estaven els aparadors tan ben posats per ser admirats. S’aturava en una camiseria on únicament i exclusivament venien camises d’home; n’hi havia de tots colors i models, amb coll alt o baix, per portar amb corbata o llaç, punys senzills amb trau i botó o de trau a banda i banda per posar-hi botons de puny per als més elegants. Al costat d’aquesta, sota un tendal de color blau marí, una corbateria amb l’aparador mostrant diferents models i teixits: llisos, estampats, ratllats. Un altre comerç que li agradava molt era la botiga de les mitges: mitges de tots colors i gruixos: de cristall, amb costura, de seda... Per moltes vegades que passés per allí, no se’n cansava mai de passejar-hi. Aturar-se a les parades de les floristes l’encisava. Es passava molta estona admirant la bellesa efímera de les variades espècies que es mostraven majestuoses davant dels seus ulls. Li agradaven molt les flors, feia tant temps que ningú no n’hi regalava!

Havent dinat, i després de fer una curta migdiada, prenia el tramvia per ser a la porta de la botiga puntualment a l’hora d’obrir.

Només entrar en aquell establiment ja es respirava ordre i elegància. Cada dependent tenia les seves clientes en exclusiva i el que li pertocava a ella la coneixia de feia molts anys. Era un home de mitjana edat, de poblat i cuidat bigoti, cada any una mica més gris, pulcrament abillat com corresponia, amb un vestit de ratllat diplomàtic de llana freda de color gris marengo, camisa blanca amb el coll emmidonat, corbatí de seda estampat amb tons bordeus i sabates de pell negra amb cordons, tan ben enllustrades que t’hi podies emmirallar com si fossin de xarol. Des de feia un parell d’anys, duia ulleres amb muntura de pasta de carei per mirar de prop, penjades al coll amb un cordó daurat. Malgrat estar cada any una mica més calb i més corbat, mantenia una innata elegància d’acord amb la categoria de l’establiment.

—Bona tarda, senyora Maria Rosa, un altre any aquí.

—Encantada de ser-hi. Com està, senyor Pujades?

Després dels compliments, sol·lícit, l’hi acostava una cadira de braços de fusta de caoba entapissada amb una tela de seda de color verd oliva i la convidava a asseure’s mentre passava a l’altra banda del taulell cerimoniosament.

El senyor Pujades es mostrava sempre atent i pacient vers les demandes de la modista, segons la llista que portava dels encàrrecs fets d’antuvi per les clientes. Conversaven sobre els diferents usos que es donarien a cada una de les robes, les que servien per als vestits de matí, fresques i vaporoses; de tarda, més subtils i delicades; les que serien per als models de nit, sofisticades o d’innovadores fantasies. Parlaven dels gruixos, els caients, les diferents categories de les llanes, les sedes o el cotó. A voltes, el dependent, per complaure-la, li oferia alguns retalls a baix preu, que els quedaven sobrers o provinents de mostres que no s’havien arribat a comercialitzar per diverses raons, que la Maria Rosa utilitzava per fer-se algun model. Val a dir que anava vestida amb un gust exquisit, en les comptades ocasions que se la veia passejar pel poble.

En Robert era un viatjant que treballava per la botiga, també un vell conegut de feia anys, un xic malforjat a causa d’un incipient gep que li feia fer una pronunciada arruga a l’americana al mig de l’esquena. Es desplaçava a comarques i la visitava puntualment cada tardor a casa seva per ensenyar-li el mostrari nou de la temporada d’hivern. L’hi deixava uns dies i, un cop l’havien vist les clientes i fets els encàrrecs, tornava a recollir-lo. La modista demanava les teles que en Robert s’anotava acuradament al talonari de les comandes que li servien uns dies després puntualment per un ordinari. Amb el fred no hi havia tanta feina, llevat pels voltants de la festa de la Puríssima, que s’acostumava a estrenar abric; però arribat el bon temps, amb les festes majors es multiplicaven els encàrrecs. Havia de tenir molta cura i sobretot memòria de les robes que escollia, perquè un teixit repetit, encara que en un altre model, podia ser espantós en un poble on tothom es coneixia i acudia a l’únic envelat, a l’ateneu, la processó o a les terrasses a prendre un refresc o a passar l’estona.

Val a dir que aquest viatjant estava per ella, però era un tímid indecís sense remei, d’aquells que necessiten una empenteta per dur a terme les grans decisions. Per poc que ella hagués volgut se li hauria declarat feia temps, encara que ell mai no havia gosat ni tan sols insinuar-li-ho. La veia tan seriosa que temia ser rebutjat, així s’acontentava de veure-la únicament un parell de vegades any rere any.

Tan bon punt tenia enllestida la feina de triar els teixits, el retorn a la pensió el feia a peu, passejant a poc a poc per gaudir de tot el que veia, aturant-se a badar davant dels aparadors de les millors botigues de modes. Portava a la bossa una llibreta petita i un llapis. Quan veia un modelet original en algun establiment, s’aturava i, fent la distreta per no cridar l’atenció del botiguer, se’l copiava fil per randa, amb tots els detalls, dibuixant-lo de manera ràpida i dissimulada. En acabar, somreia satisfeta. Baixant pel Portal de l’Àngel, li cridà l’atenció un gegantí termòmetre col·locat a la façana de la casa Can Cottet, tot un reclam publicitari recentment instal·lat per uns tècnics alemanys. Li havien dit, en preguntar a la pensió per aquella novetat, que qui es fixava en l’aparell per força veia la botiga. “El que no s’empesquin aquests de ciutat!”, pensà.

2

Va ser tota una sorpresa el matrimoni del batlle, i va decebre algunes mares amb filles casadores, que haurien vist de bon grat tenir-lo per gendre. L’alcalde era vidu de feia anys, i gaudia d’una bona posició econòmica, ja que posseïa moltes terres en propietat. La primera dona va morir molt jove sense tenir fills, després d’una breu malaltia, al poc temps de casar-se. Li costà molts anys refer-se d’aquell tràngol. No se li coneixia cap festeig posterior, fins que aparegué un matí de diumenge per la plaça major agafat de bracet d’aquella jove tan bonica, que ningú no havia vist abans pel poble, a qui doblava l’edat. Després d’un curt festeig, van decidir casar-se al poble on ell havia nascut i on tenia la majoria de les propietats. Encara li quedaven uns oncles que li havien fet de pares quan moriren els seus de ben petit. Celebraren el casament un dissabte de bon matí, mig d’amagat, sense que quasi ningú ho sabés, per no ser molestats. Tan sols coneixien l’esdeveniment els pocs convidats a la festa.

La Maria Rosa havia hagut de confeccionar un vestit i un abric per a la senyora Vancells, la dona del farmacèutic; una faldilla de llana amb jaqueta tres quarts per a la senyora Dalmau, esposa de l’amo de la fàbrica. Tant l’una com l’altra li demanaren discreció dient-li que no volien esbombar l’esdeveniment, cosa de la qual la Maria Rosa no n’estava gens convençuda, perquè a totes dues els agradava d’allò més figurar davant de tothom i per a elles guardar un secret com aquell era un esforç molt gran. Encara sort que era hivern i poques dones acudien a ca la modista; quan ho feien, per guardar el secret, havia d’encofurnar dins un armari les peces que estava fent per a la boda a fi de no aixecar sospites de per a què o per a qui treballava. Com a mínim faria el possible perquè, per ella, no se sabés res.

Tot i esmerçar tantes precaucions, a la tarda arribant a casa després de la festa del casament, la parella no es va lliurar dels acostumats esquellots. Un petit grup de veïns armats amb velles cassoles d’alumini i tapadores, repicant amb cullerots o qualsevol estri que fes prou fressa, es plantaren davant la casa del batlle per trencar la tranquil·litat de la parella la primera nit de casats. Els participants en la gresca eren un grup d’homes joves amb ganes de festa: hi havia el ferrer, el lampista, el fuster, l’adroguer... De mica en mica, s’anaren afegint més i més joves del veïnat cridant desaforadament. L’escàndol fou monumental, de manera que s’assabentà llavors la resta de gent que no sabia res de l’esdeveniment. Feia dues hores que durava el brogit i a la Clara li vingué un mal de cap inaguantable.

—Coi de poble.

—Deixa’ls que facin, és el costum. Hi ha poques distraccions aquí, jo mateix recordo una vegada fa molts anys haver participat també en uns esquellots.

—Doncs no sé si m’hi acostumaré. A aquestes coses dels pobles jo no hi estic avesada.

Finalment, tenint en compte la insistència de la jove esposa que fes alguna cosa per posar fi a aquell desagradable incident, el nuvi sortí al balcó dient allò que el grup esperava sentir: que els convidava a xampany i pastes si aturaven el soroll. Després d’aquest gest pararen de fer xivarri; al cap i a la fi era l’alcalde, a ningú no li convenia estar-hi malament. A contracor, la Clara hagué d’acompanyar el seu flamant marit fins al carrer. La parella baixà a oferir el refrigeri promès i el fet es convertí en una broma que s’acostumava a fer sempre que es tornava a casar un vidu o vídua. Després del refrigeri, els participants tornaren a les seves cases contents i satisfets amb les olles abonyegades.

3

—Passi, senyora Clara, passi. Ja el té a punt de prova.

—Que bonic, quina meravella! —exclamà admirada en veure el vestit al maniquí. Fregà suaument els dits pel damunt de la peça, el despenjà amb delicadesa i se’l posà.

La Maria Rosa l’hi col·locà curosament, amb molt de compte per no punxar-la, unes quantes agulles de cap darrere l’esquena on després aniria cordat amb una renglera de botonets folrats de la mateixa roba.

—Com un guant. L’hem encertat a la primera, no s’hi haurà de retocar res. És clar que, amb una dona jove i amb aquesta figura, és ben fàcil. Miri, aquí tinc per confeccionar la garlanda de flors que anirà al cantó esquerre de l’escot damunt del drapejat creuat —li mostrà la roba, satisfeta.

—Confio en el seu bon gust, Maria Rosa, i en les seves mans. No sé com s’ho fa, jo només hi veig una roba, bonica això sí, mentre que vostè ja hi veu les flors, fetes i tot.

—Li agraeixo els compliments, però és la feina i la faig de gust. He pensat que al centre de cada flor s’hi podrien clavar unes petites perles blanques amb uns canutets de vidre transparent que simulin els pistils; és clar que pot encarir la peça, no sé sí...

—Faci, faci, ja li he dit que me’n refio de vostè totalment. El que vull és que quedi ben original. Pel preu no es preocupi, el meu marit no estalvia res per tal de veure’m lluir al seu costat. Ah! Una altra cosa —digué la clienta, que no deixà en cap moment de mirar-se al mirall de peu, tot girant suaument el cos a dreta i esquerra, arreglant-se els cabells amb les mans coquetament—. No sé si li ho dic amb el temps molt just, però com que tenim molts compromisos els dies de la festa major necessitaria que em confeccionés un altre vestit i una faldilla amb una brusa. Parlant d’una altra cosa, sap que segurament ben aviat tindrà veïns nous al davant? El meu marit m’ha dit que, si se la queden, han de fer obres per condicionar la casa. Era una llàstima, tant de temps tancada! Diu que el nou metge i la seva esposa voldrien tenir-la enllestida ben aviat.

L’havia feta bona acceptant tanta feina, a aquelles alçades, però no podia dir que no a una nova clienta, a més sent la dona del batlle. Li va mostrar el darrer figurí que havia comprat on s’exhibien models inspirats en l’última moda de París, i va quedar entusiasmada. Va triar una tela per al nou vestit del mostrari que havia portat de la ciutat. Una de les més cares. Encara sort que el model que havia escollit era senzill. La roba de crep blau marí, el model sense mànigues i, a l’alçada de genoll, quatre franges superposades de biaix blanc. Per a la faldilla, un teixit de seda d’un color cafè amb llet. La volia de godets; hi aniria de conjunt una torera de mitja màniga a la japonesa d’una roba de fil de color crema, sense coll. El que feia especial aquell model, a banda de la màniga, eren els botons de pedreria de colors verd poma, blau cel, taronja i violeta, i la brusa de màniga curta de setí marró amb obertura a la costura de l’esquena, que es fermava amb un petit botó folrat de la mateixa roba a l’alçada del clatell. Una llaçada a la cintura donava esveltesa al model. Telefonaria per encarregar les teles a la botiga i les hi enviarien per l’ordinari. Mare meva, com s’hauria d’afanyar per tenir-ho tot enllestit. I no era l’única clienta, n’hi havia moltes més esperant!

Asseguda davant la màquina de cosir, els peus li anaven ben de pressa endavant i endarrere sobre el pedal, cus que cus, catric, catroc, catric, catroc, canvia l’agulla trencada, i ara es trenca el fil, i ara tiba la canilla, així hores i hores, dies i nits. De tant en tant calia untar les peces de la màquina amb un oli especial, una goteta a cada foradet, i deixar reposar una estona fins que tots els engranatges s’havien greixat ben bé. Després, posant un retall de roba inservible, cosia una estona fent repunts per netejar l’oli sobrer, atès que si no ho feia podia malmetre una peça important.

Feia estona que s’havia fet fosc. Després de sopar, la quitxalla anava amunt i avall del carrer jugant tot fent tabola. Els veïns treien les cadires al portal on sortien com cada nit a prendre la fresca. Els homes parlaven de futbol i del temps que faria l’endemà o de la lluna, que si seria un bon any per tal o tal altra collita, que si plouria o no, que si faria molta calor i potser pedregaria i se n’aniria tot en orris. Les dones bàsicament feien safareig. A voltes, des del cosidor, la Maria Rosa les sentia si aixecaven una mica la veu, sobretot quan hi era la Pepeta, que sordejava. Ella, després de fer un mos, havia reprès la feina. No es podia permetre de parar gaire estona. Encengué el llum de pàmpol i continuà cosint. Tard o d’hora, sense amb prou feines sortir de casa, s’assabentava de tot el que passava al poble, ja que les clientes, quan hi anaven, la posaven al dia. Ella, escoltar i callar. Era ben discreta, tenia clar que havia de treballar per a tothom, i que, com deia sa mare, “les llengües no son tisores, però sí són talladores”.

4

Estava ben concentrada quan van trucar a la porta amb insistència. Qui deu ser? Són més de les deu.

—Ja va, ja va.

Tenia tancada de cop la porta del carrer. Sortí al replà del pis, estirà la cordeta que passava per uns claus de ganxo una mica més amunt del passamà de fusta de melis i obria la porta mitjançant un passador. Aquesta pensada va ser d’un seu oncle fuster que, veient-la sempre tan enfeinada, va rumiar que li estalviaria de baixar les escales per obrir.

Era la majordoma, acompanyada d’una de les nebodes del capellà que l’ajudava aquells dies de les festes a preparar l’església. Arribaren a la porta esbufegant, enrogides de cara per la corredissa que havien fet.

—Passeu, passeu i seieu —els demanà la Maria Rosa, mentre preparava dos gots d’aigua per a aquelles dones que no podien ni parlar, tan esverades com estaven.

—Quina una que ha passat! No se què farem! Ai, senyor! —es lamentava l’una.

—I falten tant pocs dies, i vindrà tanta gent —afegia l’altra.

—Parleu d’una vegada. Què és això tan greu?

Reprenent l’alè, la majordoma s’explicà:

—Avui hem anat a cercar el mantell de la verge que guardem al bagul de la sagristia com cada any per preparar-lo per a la processó. En guardar-lo, sempre hi posen boles de naftalina, i ves per on, quina ha estat la nostra sorpresa quan, en desplegar-lo... —es posà a sanglotar mocant-se sorollosament.

—L’hem trobat arnat, ves.

Llavors es posaren a discutir acusant-se l’una a l’altra, que si no s’hi havia posat prou boles, que si jo ja t’ho deia, que jo pensava que tu les hi havies posat...

—Calmeu-vos, ara això ja no té importància. Si va ser un descuit, qui ho vagi fer o deixar de fer, segur que no volia que això passés. Però, què hi puc fer jo?

—Et demanem, no, més ben dit, et supliquem que ens ajudis mirant-lo d’arreglar. Tu també en saps molt, de brodar, has fet els aixovars de les famílies més bones de la comarca, tens unes mans de plata, tothom ho diu i, a més, és massa just per cercar una bona brodadora de fora que ens ho tingui llest a temps.

—Tu ets del poble i de tota confiança, saps la devoció que tots tenim a la verge, i que la festa, renoi, és en honor seu, no ho oblidem —va dir la majordoma.

—Pareu, pareu, i beveu un glop d’aigua que encara us ofegareu. A veure, entenc la situació en què us trobeu. Estimo les nostres tradicions.

—Això vol dir un sí —li digué la noia jove, entusiasmant-se i picant de mans.

—Un moment, un moment, heu d’entendre que aquests són dies de molta feina per a mi i... —Veient la cara llastimosa que tenien les dues, s’estovà i finalment els digué:— Però miraré de posar-me en contacte amb la Mariona, una noia del poble veí a qui fa temps vaig ensenyar a cosir i a brodar. Si ella em pot donar un cop de mà, ho faré. Porteu-me’l demà al matí, veuré què s’hi pot fer.

—Sabíem que podíem comptar amb tu, ens treus un pes de sobre. Demà a primera hora te’l portarem. Bona nit i fins demà, gràcies, mil gràcies.

Baixaven les escales i encara les sentia que deien alleujades:

—És una bona persona. Llàstima, la pobra, tota sola, sense marit ni fills.

—I treballadora com ella sola.

Ella des de dalt les increpà.

—Que encara no he dit que sí!

El vell rellotge de peu marcava les onze passades. Estava cansada però no podia pas plegar encara. Continuà amb una feina una mica més lleugera i creativa com era la de preparar les flors per al vestit de la senyora Clara. Tallà al biaix una tira d’uns vint centímetres per dotze, el doblegà per la meitat al llarg i passà una embasta petita per tota la llargada a mig centímetre de costura. Després estirà suaument una punta del fil i ve-t’ho aquí, ja tenia la base de la flor. Després, repetint l’operació amb una tira més curta i menys ampla, la posà sobre l’altra peça. Per últim, una altra encara més petita damunt de tot. Les fixà totes juntes; ja estava feta la flor, només faltava la disposició de les perletes blanques i els canutets de vidre transparent tornassolats. N’hi anirien cinc, de flors de diferents mides, a la garlanda. Estava tan absorta amb la feina que no s’adonà de l’hora que era, fins que, un cop els veïns es retiraren i es féu el silenci al carrer, escoltà que les campanes de l’església tocaven la una.

Li feia mal l’esquena, se li havia adormit una cama i els ulls li feien pampallugues de mirar tan fixament aquella filigrana. Cruixida, a poc a poc s’aixecà, se n’anà a l’habitació i es desvestí davant del mirall de peu. S’adonà de sobte de com havia canviat el seu cos. Tenien raó la majordoma i la noia. Li havia passat mitja vida i no se n’havia adonat.

Era filla única. El pare havia mort d’accident quan era ben petita i de joveneta va haver de dedicar-se a cuidar tota sola la mare malalta. Quan aquesta morí, va posar-se a treballar en el que més li agradava: cosir al seu propi taller, a casa seva. Va condicionar l’habitació més assolellada de la casa, una del primer pis, amb balcó, que donava al carrer: una taula per tallar, la cadira baixa de boga, dues butaques per a les clientes. L’únic detall estrafolari que tenia l’estança era un paravent darrere el qual es canviaven de roba les dones. Al davant hi tenia pintat un paisatge xinès, en un extrem del qual una noia amb quimono blau estampat amb petites branques d’ametller florit guaitava coqueta sota l’ombrel·la taronja. Hi havia un armari de dos cossos i, damunt l’armari, una maleta. Al costat, el mirall de peu; al davant, la calaixera de caoba herència de l’àvia, on desava retalls, patrons i figurins. Damunt la calaixera, la ràdio. Penjat a la paret, el diploma de modista i, al costat, la fotografia de casament dels seus pares. Del sostre penjava un petit llum en forma de fulla que il·luminava just damunt la taula de tallar, i un altre de peu, al racó on cosia a mà, ben a prop de la màquina de cosir.

Havia après l’ofici de ben joveneta. Sortint de l’escola, anava a ajudar doña Matilde, modista del poble veí que tenia un taller molt gran i agafava moltes noies d’aprenentes. Quan va veure que a la noia li agradava tant cosir i que tenia força traça amb l’agulla, va parlar amb la seva mare perquè la deixés estudiar el corte y confección del sistema Martí que, com deia doña Matilde, este sistema es el internacional, això volia dir que el valoraven a tot Europa. I a qui se li hauria ocorregut anar a cosir a Alemanya, per exemple? A ella li agradava cosir i prou.

—Estos estudios son caros y no podemos pagarlos —digué la mare de la Maria Rosa.

—No se preocupe por eso. La niña puede ir a la Escuela Hogar de la Sección Femenina, donde se imparten clases nocturnas de labores y corte y confección que le cobrarán muy poco, lo que no le impide seguir trabajando en mi taller, pudiendo ir cuando acabe la jornada.

La mare, veient l’interès de la filla, accedí finalment que fes els estudis, sense deixar d’anar a ca la doña Matilde. De mica en mica, la modista li anava donant les feines més subtils i delicades: les vores de cargolet, les tavelles de les peces més fines, els acabats més compromesos... Les menys traçudes no passaven d’embastar i sobrefilar. Dels diners que guanyava al taller, en donava un tant a sa mare, pagava els estudis de la Escuela i, si li’n sobrava alguna pesseta, en feia estalvi per comprar una màquina de cosir. N’havia vist una de cap negre amb unes lletres daurades lluents que deien “ALFA” i la volia aconseguir.

El dia que li van lliurar el títol de Modista Profesora de Corte y Confección, molt contenta, va passar per la botiga, la mirà novament des de l’aparador, com feia cada dia camí de casa doña Matilde, i hi va entrar decidida. Li’n van ensenyar d’altres, però ella tenia clar que havia de ser aquella que tant de temps havia estat cobejant. Li digueren el preu i les condicions de pagament a terminis. Amb la mica d’estalvis que tenia i treballant de valent en sis mesos la tindria pagada.

Anava passant el temps. Veia com les noies de la seva edat s’anaven casant, tenien fills, i ella seguia sola. Estava voltada de gent tot el dia, ara l’una ara l’altra, però en arribar la nit era ben sola, sense uns fills a qui anar a acotxar ni cap home que li escalfés el llit. Si no hagués estat per aquell fet desgraciat, potser seria casada. Encara que, amb els anys, això ja no li pesava massa. Feia el seu ofici amb entusiasme, era tota la seva vida. I per haver fet segons quin matrimoni més li valia estar sola, que n’havia de sentir de tots colors a les confidències de les clientes!

La despertà la sirena de la fàbrica de filatura que hi havia als afores del poble. Eren dos quarts de cinc de la matinada quan xiulava insistentment el primer toc; el brunzit llarg i persistent era el que desvetllava els obrers; al segon toc, a les cinc, ja s’havien alçat i arreglat; amb el tercer, a dos quarts de sis, tots eren a l’entrada puntualment per fitxar. Si algú arribava tard quan la porta era tancada i l’havia d’obrir el porter, el primer cop era amonestació segura de l’encarregat i s’anotava a l’expedient, el segon passava al despatx del director on se li advertia del descompte en la setmanada que suposava la falta, i la tercera vegada, si es produïa, era l’acomiadament immediat i irrevocable.

Quan sonava la sirena, no només es despertaven els qui treballaven a la fàbrica. No calia tenir el son lleuger, ja que el seu xiulet cridaner es feia sentir per tot el poble. La Maria Rosa esperà els tres tocs. S’aixecà del llit i, per desvetllar-se, es preparà un got de vi ranci amb un ou a dins ben batut, mentre pensava en l’àvia, que deia que això reforçava i donava energia. Ara li calia tenir-ne molta. Més tard, si podia, faria un mos. Guaità per la finestra: el llum d’un fanal il·luminava tímidament un tros del carrer. Es començaven a sentir veus de la gent que acudia a la feina, els homes amb els uniformes de color gris marengo, camisa i pantalons, hivern i estiu la mateixa roba. Per això calia, quan feia fred, abrigar-se bé de sota amb alguna camisa gruixuda i, al pic de l’hivern, quan glaçava, dur samarreta apelfada i pantalons de vellut. Les dones, d’un gris més clar, vestien faldilles fins a mitja cama, brusa, davantal i mocador al cap, lligat ben estret, procurant que no sortissin els cabells, ja que podia ser molt perillós enganxar-se’ls a les màquines. Com els homes, hivern i estiu duien la mateixa roba i, quan feia fred, també miraven d’encabir més roba a sota: mitges gruixudes de llana, enagos...

Encara no eren les nou que la majordoma, acompanyada de l’altra noia, es presentà amb el mantell fet malbé.

—Han fet feina les arnes —els digué tot repassant amb els dits el mantell—, però es pot dissimular brodant-hi unes fulles de diferents tons de verd on hi ha els foradets, que combinaran perfectament amb el dibuix de la resta de la peça. Hauré d’encarregar fil de seda a la ciutat, a la merceria d’aquí no n’hi ha d’aquest, i no sé quant pot costar tot plegat. Ah, i encara no he pogut avisat la noia de qui us vaig parlar.

—Tu fes els possibles per arreglar-ho tot i no t’amoïnis pel cost, el cas és que quedi bé i puguem sortir del tràngol, que l’ocasió i la patrona bé que s’ho valen.

Ja havia adquirit un altre compromís. Encara sort que la Mariona li digué que podia ajudar-la a solucionar aquell entrebanc. S’havia d’afanyar, havia fet avisar la dona del farmacèutic per fer-li l’última prova del vestit jaqueta que volia estrenar per anar a la processó. El dia que l’havia anat a encarregar va insistir a veure els últims figurins i s’encapritxà d’un dos peces molt entallat. La Maria Rosa, subtilment, li volia fer entendre que el model quedava perfecte al dibuix de la revista, però no quedaria d’igual manera amb el tipus de la senyora. Tot i així, insistí que el volia ben arrapat.

La dona arribà puntualment a l’hora convinguda.

—Miri, m’he comprat una faixa nova amb barnilles per encabir-hi les carns —quan es tragué la roba li mostrà cofoia la cotilla.

Tot posant-se la faldilla, sas!, la costura es descosí atesa l’amplada considerable de la dona.

—No s’hi amoïni, senyora Vancells, es pot arranjar fàcilment; hi ha prou costura, n’hi deixaré anar una mica —hi posà unes agulles—. Veu? Ja està, no es notarà res de res. Demà ja ho tindrà a punt. Li queda molt elegant el conjunt.

“Com s’ha engreixat des de l’última vegada”, pensà la Maria Rosa.

—Ai, això que m’ha passat és culpa de l’esmorzar que acabo de fer amb les amigues, hem anat a prendre xocolata i ja ho veu. Per cert, que una d’elles ha comentat que la dona de l’alcalde, aquella jove, la Clara, la coneix? —i sense deixar contestar a la modista, gesticulant exageradament, prosseguí:— Doncs, com li deia, es veu que no és aigua clara, ningú sap d’on ha sortit. La Rosita de Cal Xim, sap qui vull dir, oi?, que són veïns davant per davant, diu que mai rep visites de la seva família, que no es fa amb les joves del poble, no té amigues, vaja. Moltes tardes surt tota sola, ben empolainada, a fer un tomb, remenant amb aquells talons tan alts!, i la cabellera deixada anar, que fa girar tots els homes i... Ui! Com passa el temps, no vull pas arribar tard a la reunió que organitza la germana Úrsula per parlar de la col·lecta especial per als negrets de l‘Àfrica que es farà el dia de la patrona.

“Encara sort”, pensà la Maria Rosa. No tinc ganes de sentir xafarderies que no porten enlloc. Ara critica i d’aquí a dos dies, si la Clara s’avé a col·laborar en la causa, seran carn i ungla, si no ja ho veurem.

—Doncs passi-ho bé senyora Vancells, demà ja li portaré jo mateixa el paquet.

Sovint quan la feina l’absorbia tant, s’oblidava fins i tot de menjar. Anà a preparar-se alguna cosa per dinar. Passant davant la calaixera va engegar l’aparell de ràdio per escoltar “el parte” de les dues i es dirigí a la cuina. Feia poc s’havia pogut comprar una nevera de gel. Era un gran avenç, aquell invent li estalviava molta feina, només calia estar atenta quan passava el repartidor de les barres quan en quedava poc. Ja no li calia anar cada dia a comprar com quan només tenia la fresquera al rebost, el lloc més fresc i ventilat al costat de la cuina. Les begudes, però, es refredaven al pou com a totes les cases. Obrí el portelló de la cuina econòmica, encara hi havia brasa del vespre anterior; l’encengué, agafà el ventall d’espart per avivar el foc, mentrestant disposà l’olla amb aigua i llescà un tros de pa sec de dos dies; tallà una ceba i unes branques de farigola. “Quines sopes mes bones!”. Després anà al galliner. Les gallines tenien bona posta aquells dies; amb dos ous ben rossos es faria una bona truita. Menjar d’àngels. El gat, ajagut al sol a l’eixida, sentint la flaire que venia de la cuina, saltà d’un bot cap a la porta i gratà la mosquitera tot cridant l’atenció de la Maria Rosa, que el deixà entrar donant-li una mica de menjar. Després de l’àpat mutu acaronà el gat satisfet. Una lleugera basca l’envaí. El felí s’esmunyí entre les mans de la dona i, fregant-se el morret amb la pota, tot buscant la fresca del terra, s’arraulí als seus peus.

5

Una pedreta llançada amb molta traça féu dringar el vidre del balcó de la cambra de la Maria Rosa. Alertada, sortí a guaitar. Palplantat al carrer, en Ferran tenia la mà darrere l’esquena amagant alguna cosa que la noia des de dalt veia perfectament, un pom de flors.

—Ei, què amagues?

—Vine i ho veuràs.

Baixà les escales tan de pressa que la mare des de la sala l’esbroncà:

—Que vols trencar-te coll i barres, nena? —Ella ni la sentí, ja era a la porta.

—Són per a tu.

Se li enrogiren les galtes.

—Te n’has recordat!

—Com podria oblidar el teu aniversari?

—Avui faig catorze anys, ja sóc tan gran com tu.

—Sí, però no prou per poder ser nòvios i, a més, el teu pare em mira malament des que aquell dia a la font...

—Calla, que em faràs envermellir! Aquell petó a la galta.

—Per mi, sí que som nòvios.

—Per mi també. Esperarem una mica més, fins que jo en tingui quinze i llavors parlaré amb ell.

Es posaren a riure, i parlaren i parlaren de tot i de res. Bromejant, ell li estirà el llaç de setí que li fermava la llarga trena i arrencà a córrer fins a casa seva i tancà la reixa; a fora deixava la noia amb la cabellera embullada que, amb les mans als barrots de ferro i una mirada d’enuig, l’increpà:

—Ja no ho som, de nòvios.

Ell, des del jardí, reia i tossia, tossia molt.

L’endemà, quan ja li va passar l’empipament, la Maria Rosa anà a casa del Ferran a fer les paus. Va trobar la mare del noi que hi entrava, que li va dir que no es trobava bé.

—Té esgarrifances i a més es queixa d’un fort mal de cap, el doctor Fonoll és a punt d’arribar. Si vols, vine d’aquí a una estona, cap a les cinc. El metge ja haurà marxat i us prepararé un bon berenar per a tots dos, a veure si la teva visita l’anima.

A la Maria Rosa li agradava d’allò més jugar al jardí d’aquella casa. S’encantava davant del sortidor, observant com els peixos vermells de llarga cua passaven i tornaven a passar per entre el rocam en forma de túnel, d’un cantó a l’altre. Una tarda l’avi d’en Ferran els va convèncer que l’ajudessin a pintar la figura de la font. Era un vailet fet de terrissa que es recolzava en un càntir, del broc del qual sortia un rajolí d’aigua que anava a parar a la font. Li feren pantalons i jaqueta de color blau cel, camisa blanca, els cabells de color negre, barretina, cara i mans rosadetes, fins i tot li pintaren espardenyes de betes, tan ben fetes que semblaven de veritat.

Quan hi va tornar, la va obrir l’Hermínia, que era la minyona, una dona esquerpa, de poques paraules, prima com un pal; la sergent, li havien posat de malnom els nois. Vestia uniforme negre amb davantal blanc emmidonat i còfia, i tenia els cabells recollits amb una trossa, que la feia semblar molt més gran del que segurament era. La va fer esperar al cancell com feia sempre, mentre anava a anunciar cerimoniosament la seva arribada. La nena, com sempre també, mentre esperava li agradava resseguir amb la punta dels dits el relleu dels dibuixos de les rajoles del fris de la paret, ara una flor de color rosa, una altra de malva, una altra de blava; ara les fulles, el tronc... Tancava els ulls i tornava a resseguir-lo memoritzant les formes i els colors. Abstreta, no s’adonà de la presència de la sergent.

—Que embrutes les rajoles! —digué, picant-li els dits—. Ja pots passar.

Estava tan embadalida amb el mosaic que tingué un ensurt que la féu tirar dues passes enrere, topà amb el paraigüer de coure i, en caure a terra, escampà tots els paraigües i bastons que contenia amb un terrabastall tan estrepitós que ressonà per tota la casa. L’alegria de retrobar la seva amiga especial, afegida a l’incident, féu que el malalt semblés millorar el seu estat.

—Com et trobes? He vingut a fer les paus, no m’agrada gens ni mica estar enfadada amb tu.

El noi l’advertí que no s’acostés, que podria encomanar-li el mal, ella es quedà dreta davant la porta.

—No gaire bé, em fa mal tot el cos. Diu el doctor que hauré d’anar a la ciutat, m’han de fer unes proves en un hospital.

La Maria Rosa se’l mirà intentant un somriure, però això de l’hospital no li feia gens de gràcia.

6

La desvetllà de sobte el dring de les campanes de l’església que tocaven les tres. En sentir la fressa, el gat va fugir com esperitat cap a l’eixida. La Maria Rosa es fregà els ulls, li dolia tenir aquell record. S’esbandí la cara amb aigua fresca i tornà al cosidor.

La Remei, una amiga de tota la vida, va pujar a buscar el vestit que tenia encarregat.

—Te l’hauries d’emprovar encara una altra vegada, ja està quasi llest, només falta fer la vora, el senyal s’ha esborrat i vaig una mica perduda. Si ho mirem ara, en un moment l’acabo i ja te’l podràs endur.

—No cal, dona, fes-la a ull, la vora.

—Que no, que no, vull que et quedi ben a la mida i arrodonit com cal.

Davant la insistència, la dona es tragué la brusa de màniga llarga que duia i quedaren al descobert uns blaus enormes als braços. Amb els ulls clavats a terra, li contà que amb la seva poca traça havia caigut baixant a l’hort.

—És per això que no volies treure’t la roba, i amb la calor que fa! Com hi ha Déu! T’ho ha fet el teu home, això! A mi no m’enganyes. Tros d’ase, si l’arreplego!

—No, Maria Rosa, no li diguis res, seria molt pitjor. Sóc una bleda i maldestra. És bon home, en Jaume, a cops s’enfada quan faig alguna cosa malament, llavors marxa de casa i quan arriba begut no sap què es fa. Després de clavar-me una pallissa, m’abraça i, plorant, diu que no ho tornarà a fer, que no el faci enfurismar, que m’estima, però un altre dia la maleïda beguda li fa perdre la memòria i hi torna.

—Com ho consents?

—No puc fer-hi res, jo. A vegades, he pensat de matar-me, una mica de zotal i s’acabaria tot. Llavors penso en els nens, tan petits, i no hi vull pensar.

—Però què dius? Res de llevar-te la vida, abans li treus la seva! On s’ha vist, això? Au, posa’t el vestit. Veus que bonica estàs? Et poso les agulles de cap i espera’t un moment que te l’acabo ara mateix.

En sabia molt, de cosir, i en sabia molt, d’escoltar. Això li havia servit per convertir-se en confessora de les dones que acudien a ella tant per la seva destresa amb l’agulla com pel fet de ser escoltades. Sovint tenia la sensació que havia viscut la vida de les altres.

7

Aquells dies, amb tanta feina no tenia molt de temps per omplir el rebost. Es tragué la bata i baixà a la petita botiga de la cantonada a comprar alguna cosa per sopar i de passada encarregar una barra de gel per a la nevera que li portarien l’endemà. Pel camí es trobà amb la Carmeta del carrer Nou, que era mare de tres petits i des de feia temps tenia l’home malalt, que l’aturà.

—Com anem, noia, deus anar ben enfeinada, oi? No sé com ho fas per poder estar per tot. Ja m’ho ha dit la Roser, que els fas el favor d’arranjar el mantell de la verge. Sort n’han tingut de tu. Jo no estic per festes, ja ho saps, amb el panorama que tinc a casa, ja deus pensar. No sé si podré anar ni a la processó. El Rafel no està gens fi. Però no et vull entretenir, només t’he parat per dir-te que et recordis de dir a les clientes que tinc el mostrari de les joies.

—Ho tindré en compte, no pateixis.

La Carmeta les passava magres amb les criatures i el malalt. La paga que havia quedat a l’home després de molts anys d’haver treballat a la guixera era minsa. Ella feia mans i mànigues per poder donar de menjar a la família i comprar els medicaments necessaris. D’un temps ençà, per una parenta que feia feines de neteja en una joieria de la ciutat, li havien ofert de ser venedora de joies a comissió des de casa seva. Val a dir que tenia força traça per a la venda. Tant la gent senzilla com la que tenia possibles i no volia desplaçar-se a la ciutat, hi acudien: qui si una medalleta per a la néta, que si unes arracades per a la fillola, que si un rosari per al nebot que fa la comunió. Fins i tot l’alcalde li va fer un bon encàrrec amb motiu del seu casament. Li comprà les aliances i uns botons de puny amb l’agulla de corbata que hi feia joc. Per a la majoria de la gent aquestes vendes les feia a terminis amb un sistema de cupons, cada setmana en vencia un, així de mica en mica, sense adonar-se’n, ho tenien pagat.

Just arribar al portal de casa, la modista es trobà amb la Cèlia, la dona d’en Ramon, nomenat des de feia pocs dies nou director de l’escola.

—Quina sort que t’he trobat! He arribat ara mateix i, pensant que no series gaire lluny, t’he esperat. T’he de demanar un favor, estic tan contenta! Darrerament tot ens ve de cara. Com ja deus saber, a en Ramon l’han ascendit a director de l’escola. Val molt en Ramon! Després de tants anys de treballar, finalment li han reconegut la bona feina feta. I ara resulta que la nena, la nostra nena, la Maribel, ha estat una sorpresa...

La Cèlia guaità a banda i banda del carrer, mirant que no la sentís ningú abans de prosseguir, s’acostà a l’orella de la Maria Rosa, que esperava encuriosida. Finalment, li digué ben baixet:

—Doncs que ens l’han fet la reina de les festes! Aquest mateix matí ho han comunicat a son pare i, és clar, m’ho ha vingut a dir de seguida a l’hora d’esmorzar perquè ens anem preparant. És una alegria tan gran! Et demano que li facis un vestit ben bonic. L’any passat la nena dels Bofill feia molt de goig i ja sé que li vas fer tu.

—Dona, és molt precipitat, però tenint en compte que és una cosa així, veniu aquesta tarda a primera hora i veurem què li pot agradar. “Quina casualitat”, pensà la Maria Rosa, “el pare recentment nomenat director i la nena, reina de les festes!”

Ja era a mitja escala quan recordà que necessitava fil d’embastar i rodets de diferents colors, carbonet i cremalleres, coses que podia adquirir a la merceria del poble. Va pujar a deixar el cistell a la cuina, endreçant al rebost el que havia comprat. S’arreglà una mica els cabells, aquells rínxols que la feien anar sempre un xic despentinada, i se n’hi anà.

La campaneta que penjava de la vella porta de fusta envidriada, tentinejà quan va entrar a l’establiment. Un marrec amb lleganyes als ulls i el nas ple de mocs eixí de darrere del taulell, on jugava amb una baldufa. Fregant-se el nas amb la màniga de l’atrotinat jersei de llana, se la mirà de dalt a baix sense dir paraula. Devia tenir uns cinc anys.

—Au, Joanet, vés a avisar la tia que vull comprar.

—Tia Puda, tia Puda, sud que hi ha una senyoda!

Des de la rebotiga, la Maria Rosa la sentí remugar.

—Quina boca de drap que té el vailet! Ja vinc, ja vinc.

Damunt del taulell de fusta, masegada pels anys i les tisores, s’amuntegaven, sense ordre, els rodets de fil, barrejats amb cintes de vellut i de seda de tots colors, puntes, entredosos, betes, tot fora de les capses. Penjat a la paret, darrere el mostrador, un cartell de cartró marró escrit a llapis hi deia: “se cogen punts de mitja” i “se forran botons”. Darrere el taulell hi havia una vella cortina de canutets de fusta una mica escrostonats per on s’esmunyí el menut cap a la rebotiga i s’entrebancà amb la Pura que, sense ser ja la dona lleugera d’abans, va trontollar.

—Carai de vailet, sempre tan esverat.

Després de preparar-li lentament tot el que li convenia, convidà la modista que passés. Li oferí una tassa de cafè de malta acabat de fer.

—Com va la costura? Deus estar ben atrafegada.

—I tant, i no em puc pas quedar massa estona, la feina m’espera. Em prendré aquesta tassa de cafè, però.

—No he d’estar-me gaire dreta, per això passo aquí dins i només surto quan algú demana. No puc fer les coses com abans, el dolor dels ossos em martiritza. Se m’han deformat les mans, els genolls em fan figa i els peus ja no em porten. He d’endreçar el taulell i les capses. No tinc esma per a res. Estic ben amoïnada.

—Els anys no passen en va, Pura, jo mateixa ja...

La dona, sense escoltar-la, prosseguí.

—Però el que em preocupa de veritat és aquesta criatura. Què serà d’ell quan jo no pugui ni aixecar-me?

La Pura que, com ella, era soltera i sense més parents, s’havia fet càrrec del fill del seu nebot quan aquest morí.

—Me’n recordo tant, d’en Jordi! Tenia pocs anys menys que jo, era un noi divertit i enginyós, amb el seu bon humor i les seves bromes. Es feia estimar, a més de ser treballador i bona persona —digué la Maria Rosa amb tristesa.

La noia amb qui es va casar no tenia família, havia vingut del sud del país a servir a una casa bona del poble. Ell treballava a la fàbrica de teixidor. Al cap d’un any de casar-se, la pobra mossa va morir en donar a llum el seu fill, el Joanet. Des de llavors, en Jordi no va ser mai més el que era. Es va tornar sorrut i anava sempre capcot, com si tingués la ment en un altre lloc, potser per això va tenir aquell fatal accident. Per això, i perquè era un noi de bona pasta que feia el que li deia l’amo sense replicar, encara que el que se li manés no fos la seva feina. S’havia de canviar el caputxó de la xemeneia, que el vent en un dia de tempesta havia trencat. L’amo el va fer pujar sense protecció de cap mena per arreglar-ho. Va caure de la bastida, va topar de cap amb el cantell de la vorera i va morir a l’acte. Ara feia quatre anys que aquell fet havia consternat el poble. Al principi, la gent estava pendent de la Pura i del petit de només un anyet, que no tenia més família. Però, ja se sap, tothom té els seus problemes i prou feina per anar tirant, i la pobra Pura, vella, malalta i tota sola, feia el que podia.

8

De bon matí un cotxe foraster Hispano Suiza de color negre, amb les llantes lluents com miralls, s’aturà davant la torre. Es veia d’una hora lluny que no era del poble. En baixà un home amb un elegant vestit fosc, camisa blanca amb coll emmidonat i corbata de llaç. La Maria Rosa, veient-lo des del balcó, s’afanyà a agafar les claus que els amos de la torre li havien confiat; estava al cas que d’un moment a l’altre el nou metge les hi aniria a demanar per veure la propietat. Abans que truqués, des de dalt li digué que baixava de seguida. Un cop fetes les presentacions, en donar-li les claus l’home li demanà si el volia acompanyar: sabia que coneixia molt bé la casa la qual cosa podria ser-li de gran ajuda. Ella acceptà una mica a contracor, en part per la feina que tenia i en part pels records.

Obriren costosament la reixa rovellada de l’entrada. Multitud de fulles seques la falcaven. Una rata grossa fregà les sabates del metge i s’esmunyí per entre l’herbassar del jardí. Donaren tota la volta a la casa, ell anava fent una primera inspecció de tot el que s’hauria d’arreglar. A la banda del darrere, les herbes eren encara més espesses i havien d’apartar-les amb les mans. El jardí gran, inhòspit, era envaït del tot per la malesa alta i densa. Hi havia un sortidor de forma rodona fet de pedres de riu al voltant, amb una columna al mig que tenia una figura al capdamunt coberta de molsa i brutícia. Anaren a l’entrada principal, la Maria Rosa furgà amb la clau insistentment durant una bona estona i, finalment, la porta s’obrí. Al rebedor, destacava el fris de la paret de rajoles de colors amb motius florals. Els records se li acumularen. Sense que ell se n’adonés, resseguí els dibuixos amb els dits com tantes vegades havia fet quan era menuda. Mentre l’home escorcollava la planta baixa, ella entrà a la sala. Els sostres no li semblaren tan alts, les rosasses de guix que els guarnien eren mig escrostonades; els bastiments de fusta de les finestres estaven reinflats i no ajustaven bé. A la sala principal, les parets també tenien la mateixa decoració de l’entrada: el fris de rajoles amb motius vegetals, aquestes de tons blavosos acabades amb una mena d’ondulacions a la part superior que recordaven les onades de la mar, també com els de l’entrada, intactes. Els cortinatges, en canvi, que havien estat vistoses cretones adomassades, ara eren fetes parracs a causa del sol i l’aigua de la pluja que s’escolava entre els vidres esquerdats de la balconada. La Maria Rosa tenia el cor encongit de veure-ho en aquell estat.

Descobrí els mobles de bella fusta noble encara prou ben conservats, coberts per uns llençols que algun dia van ser blancs. Damunt la gran taula, un llarg tapet fet de boixets i a sobre dos canelobres ennegrits, potser de plata, feia temps que estaven al descobert. El drap que els havia tapat era a terra. Aixecà el camí de taula. La pols acumulada havia dibuixat la filigrana de la punta de coixí ben bé com si estigués teixida damunt la fusta. No gosà esborrar aquella empremta, talment com si de sobte hagués d’aparèixer l’Hermínia a escridassar-los per la intromissió.

La bonica porta corredissa amb vitralls modernistes que evocaven escenes de camp i caça separava el saló de la biblioteca. En obrir-la, grinyolà. Vam veure un munt de volums empolsinats que romanien arrenglerats a les prestatgeries, a punt per ser llegits d’un moment a l’altre; la impressionant taula escriptori una mica corcada; al darrere, una butaca de pell negra esquinçada amb un sofà al cantó dret que hi feia joc, i a terra, un escarabat, fugint atemorit per la inesperada visita.

Prosseguiren la inspecció fins a la cuina, que continuava amb tots els seus estris, olles i cassoles, paelles, plats i gots, tot ben empolsat; els coberts d’alpaca del calaix tenien una capa de verdet important. L’home provà d’obrir l’aixeta de coure de damunt la pica de marbre gris, que féu un soroll de buidor. Passada una estona, en sortí un tímid rajolí d’aigua bruta. A fora, sortint de la cuina, al porxo hi havia dues gandules de vímet descolorit, enmig una taula que hi feia joc, amb el vidre del damunt esquerdat. Una mica més enllà, en un racó del pati, un gran safareig sense aigua amb molta molsa incrustada, tenia un aspecte tètric. La Maria Rosa s’esborronà.

Entraren de nou, li feia basarda l’espectacle. Passaren al menjador, ell tragué les teles que cobrien la gran taula rodona amb les vuit cadires entapissades al voltant. La polseguera li embrutà un camal dels pantalons. Guaità per sota de la gran llar de foc i una mica de sutge li caigué damunt l’espatlla. S’espolsà amb el dors de la mà. Els dos sofàs i una butaca d’orelles eren entapissats d’una roba de cretona estampada de colors ocres i verdosos. S’hi fixà bé; no només era pols, hi havia unes taques que... alçà la vista i, des del gran llum d’aranya, se sentí observat per uns quants ocellets, que de ben segur havien entrat per una escletxa a la vidriera. En ser descoberts, alçaren el vol fent dringar els vidres. Unes ostentoses marques descolorides al paper estampat de les parets delataven l’antiga ubicació dels quadres. La Maria Rosa li digué que els propietaris se’ls hagueren de vendre per pagar les medicines del fill.

Deixant l’estança, seguiren pel llarg corredor fins a la lluminosa cambra que s’havia habilitat com a dormitori provisional on havia passat tant de temps el noi malalt. D’aquesta manera podia sortir al jardí amb la comoditat de no haver de fer servir les escales. La cambra era l’única de tota la casa on no hi havia cap moble. Els havien fet cremar tots per temor al contagi, així que el noi morí. La Maria Rosa es tornà a esborronar en explicar-ho. Pujaren l’escala de marbre coberta parcialment per una catifa rònega de dibuixos xinesos. Al primer pis, tres dormitoris a l’ala dreta, dos més a l’ala esquerra, un altre bany, aquest ben complet, fins i tot hi havia una banyera al mig de la sala que tenia unes potes amb forma de peu de lleó. Ella es va fer la distreta per no pujar més amunt, volia evitar d’entrar a les golfes. Al final del passadís, el metge pujà per una escala d’amples i alts esglaons de fusta que cruixien a cada gambada. No pogué accedir a l’interior de les golfes malgrat fer tots els esforços possibles per obrir la portella. Era ben encallada, hauria de fer-la espenyar.

Aquella primera avaluació no era gaire positiva. Caldria gastar-hi molts diners per fer-la de nou habitable encara que, tenint en compte el bon preu que li oferien... Calia ser optimista, però s’havia d’arreglar de dalt a baix per treure l’esperpèntic aspecte actual, fins a donar-li l’antiga esplendor. Abans de res hauria de contactar amb algú que s’endugués el que era inservible, però conservaria algunes coses que es trobaven en bon estat i podien ser útils. Tot seguit caldria fer venir una brigada d’homes per desbrossar tot el jardí i després condicionar aquell magnífic espai.

El metge explicà a la Maria Rosa que la seva esposa era una dona delicada, malaltissa i feble. Paradoxalment ell no hi podia fer res. Malgrat la seva professió i experiència en les malalties del cos, les de l’ànima eren una altra cosa. Havia consultat diversos col·legues especialistes, i el consell havia estat el mateix: allunyar-se de la ciutat i del seu ambient. Feia deu anys que eren casats i quatre embarassos sense bon final l’havien desequilibrat. Després del primer fracàs, el segon cop que va quedar encinta, va fer repòs absolut i res, ni el tercer ni el quart. Tots es malmetien al segon o tercer mes de gestació. Va caure en una profunda i permanent tristesa. Es negava a acceptar el fet de no ser mare, de no poder tenir fills, ella els necessitava tant! Es va anar afeblint de tal manera que es temia per la seva vida. Les obsessions i les manies li feren perdre les amistats fins al punt de fer trontollar el seu matrimoni. Per això i perquè el seu marit creia que els seria bo un canvi d’aires, estava interessat a comprar la casa en aquell poble on no els coneixien i podrien començar de nou.

Li continuà explicant que no li havia costat gaire aconseguir la plaça de metge. Justament, quan havia sol·licitat el trasllat, li havien ofert la del doctor Pasqual Fonoll, que es retirava per l’edat i el cansament després d’anys i panys d’ocupar el lloc. Faria els possibles per tal que la seva esposa s’hi sentís bé. Li procuraria el millor espai per encetar una nova vida, lluny dels ambients i les amistats de sempre, que de mica en mica li havien anat donant l’esquena, de tan difícil com s’havia tornat. Intentava així recuperar la noia bonica, educada i elegant de qui s’havia enamorat bojament anys enrere.

—Li agraeixo la sinceritat. Després del que m’ha explicat li puc dir d’igual manera que penso que si vostès es decideixen a viure en aquesta casa hi estaran bé, n’estic ben segura.

9

De bon matí, un gran brogit que venia del carrer despertà la Maria Rosa. Va guaitar per la finestra. De la corriola de la torre del davant baixaven capçals de llits, somiers, matalassos, cadires, taules i sacs ben plens, que de ben segur contenien tota mena d’andròmines. Mirava distreta com els vells mobles es gronxaven a l’extrem de la corda i anaven a parar sense remei a un gran contenidor de fusta, i no sentí fins al cap d’una bona estona que trucaven a la porta. Era la Mariona.

—Fa molt que espero al cancell de l’escala. La porta de baix és oberta, he pujat i he trucat tan insistentment que fins i tot em fan mal els nusets dels dits. Pensava que no hi eres.

—Perdona, dona, no t’he sentit, amb tot aquest enrenou al carrer!

—Sí, ja ho he vist. Diu que s’hi posarà a viure el nou metge, oi?

—Això diuen. Au! Anem per feina, que en tenim molta. Passa a rentar-te les mans i començaràs de seguida a arreglar el mantell. Precisament ahir em va arribar el paquet de la merceria amb els fils que necessitem.

—Quin bé de Déu! I que bonic! I quanta feina! —digué la noia, que es passà la mà pel front quan va veure el mantell estès damunt la taula.

—Apa! Cuita, no siguis tan exagerada, que no tenim temps per a lamentacions, hi has de brodar moltes fulles. T’he posat uns senyals amb llapis; pensa que hi has d’intercalar diferents tonalitats de color verd, jo te’n començaré una. Veus? Així, primer resseguint el voltant de la fulla amb una petita embasta, i després fent aquest punt pla reomplint-la bé. Si cal podem afegir-hi punt de fistó, fent unes petites flors per dissimular aquests foradets més petits.

—Sí, sí, no passis ànsia, m’hi afanyaré posant-hi tot el meu interès, ho tindràs llest a temps, ja ho veuràs. Jo vindré cada tarda fins que acabi. Puc engegar la ràdio per escoltar música?

—Per músiques estic, però si has de treballar més de gust, posa-la.

En tocaven una de Machín. La Mariona cantussejava la tornada tristoia d’Angelitos negros. A estones, la Maria Rosa supervisava la feina de la noia, fins i tot en algun moment s’hi posava a brodar ella també. Ben estès damunt la taula, el mantell era prou gran per poder treballar totes dues sense fer-se nosa. Els va durar tota la setmana el treball. Havia quedat prou bé, no semblava que fos un arranjament.

—Tens bones mans, Mariona.

—Gràcies, no oblido que, si vaig aprendre el que sé, t’ho dec a tu, que em vas ensenyar tan bé. Ja me’n recordo, ja, de les teves reprimendes quan feia l’enfilada massa llarga. Deies: “Vatua!, enfilada llarga és de gandules”, i com em feies desfer la vora quan picava la roba, o repuntava massa llarg.

Les dues es posaren a riure.

—Au vés, vés, que faràs tard. No voldria que, per xerrar, se t’escapés el cotxe de línia. Quan marxis cap a la parada, si us plau, passa per la rectoria i avisa la majordoma que ja ho tenim llest, que si vol pot venir demà a recollir-ho. Ah, i la teva feina ja ho trobarem, t’ho pagaré quan cobri.

—No pateixis, dona, per la festa major vindré amb les amigues a ballar a l’envelat i ja m’ho donaràs.

Es recordà del brogit del matí a la torre, esbatanà la finestra però no hi veié ningú, potser ja havien acabat la feina per avui.

Tenia gairebé tots els encàrrecs entregats. Sospirà profundament. Estava esgotada. S’assegué a la butaca uns moments per descansar. El gat, sota la taula, dormia fet una bola. Tot era silenci, que es trencà quan l’estrepitosa fressa de la botzina de l’agutzil retronà.

Es fa saber que, com cada any, es demana a tots els homes que hagin contret matrimoni durant l’any, passin per la vicaria avui a partir de les vuit de la tarda, per organitzar els torns de portar la imatge de la patrona durant la processó. També es fa saber que el dimecres dia onze, festivitat de la patrona, hi haurà instal·lada durant tot el dia una taula petitòria destinada a recaptar donatius per als pobrets negrets de l’Àfrica, dirigida per la germana Úrsula i assistida per dames generoses i voluntàries del poble.

El que s’ha de sentir, Déu meu, dames generoses i voluntàries! No fent res més durant tot l’any, bé que poden fer-se veure aquest dia, encara que a mi ja em va bé: lluiran els vestits sortits de les meves mans. Ara que, les que són generoses i voluntàries, de grat o per força, són les dones que, tenint cura dels seus marits, més o menys treballadors, i dels fills, es lleven de matinada per anar a treballar com “negres” a la fàbrica del també generós senyor Dalmau. Quanta hipocresia! I a callar s’ha dit, si volen tenir feina i una mica de pa posat a taula.

La proximitat de la festa major feia que hi hagués un moviment extraordinàriament inusual pels carrers del petit poble. Les mestresses de casa omplien les dues carnisseries de la plaça major per fer els encàrrecs necessaris. Calia cuinar els grans tiberis que s’organitzaven a la majoria de cases on venien familiars de fora convidats. Les més joves feien dissabte. Moltes cases emblanquinaven les seves façanes. Hi havia molta feina per fer, que si rentar cortines, que si passar el blanc d’espanya per l’enrajolat de la cuina, que si una capa de pintura a les parets. Tot havia d’estar ben net i polit per rebre els parents que acudien a celebrar aquells dies. Algunes famílies no tenien prou llits per a tots els convidats i manllevaven, a qui els en pogués deixar, algun matalàs que posaven a terra, on solien reposar els hostes més joves, que no els feia mal l’esquena.

La Maria Rosa també va fer neteja a fons. Va passar tota la tarda agenollada fregant el terra de rajoles vermelles, mullant i escorrent la baieta a la galleda, una vegada i una altra fins que l’aigua es feia de color marró. Posar més aigua i continuar, que de seguida que s’eixugava ja tornava a semblar brut; era un terra poc agraït. Tot el de la casa era així, tret del cosidor, que era de mosaic groc amb dibuixos geomètrics verds i marrons. Una extravagància per a una casa senzilla; però el seu pare, quan la va fer construir, va voler que aquella estança fos d’aquesta manera.

Acabava de donar el darrer retoc a la sala principal. S’allunyà fins a la porta decantant una mica el cap per veure quin efecte hi feia. Les cortines blanques del finestral les havia rentat el dia abans, afegint a l’aigua del gibrell un sobret de blanc nuclear. Es van eixugar esteses al sol del terrat, les havia planxat i emmidonat de bon matí quan la calor encara no es notava gaire. Feien goig. Damunt la tauleta, un gerro de vidre amb un pom de clavellines blanques, donava l’últim toc a l’estança. La taula i les cadires, acabades d’encerar, brillaven. Encara que ella de convidats no en tindria, era el costum.

Sentí que des del carrer la cridaven. Era la Ramona, minyona dels Dalmau, que venia a recollir els vestits de la senyora Flora. La dona, baixeta i rabassuda, roja de cara, pujà les escales a poc a poc i s’aturà al replà esbufegant. Arribà al cancell, la porta era oberta. Rebufava, reposant una mà darrere els ronyons i l’altra al bastiment.

—Ai, noia, que cada dia que passa vaig més tupera. Quin goig, aquest quarto de cosir, no sembla el mateix, sempre ple de rodets de fils, roba feta i per fer, patrons i figurins per tot. Quina endreça que has fet!

La Maria Rosa l’abraçà i la convidà a entrar. Havia estat amiga de la seva mare i es tenien un gran afecte. Li acostà una butaca i la féu seure.

—Us portaré un suc de llimona ben fresquet.

—Ai, filla, gràcies, puc quedar-me una estona a petar la xerrada. Els senyors trigaran a arribar, han anat a la ciutat a fer compres amb el seu cotxe. A més, hi ha la Rosario a la casa; avui té molta bugada per rentar. Aquesta dona és molt bona, a més de treballadora, tot el dia d’aquí cap allà, que si rentant la roba a la casa, que si netejant a la fàbrica, ja en poden estar contents els senyors, ja! A més, és de tota confiança. Recordo quan va venir el primer dia, mare meva, si ha plogut des d’aleshores! Va arribar amb la nena ben petita, que devia tenir uns cinc anyets. Vaig obrir la porta, la veig allà palplantada aferrada una mà a la petita, a l’altra un mocador de farcells que contenia tota la seva roba. Ella estava seca com un bacallà, havia patit molta gana. A la nena només se li veien ulls, aquells ulls tan negres que té. És cert que els senyors la varen ajudar donant-li feina, estada i un sostre, però ella els ho ha agraït sempre treballant de valent sense queixar-se. Al cap de poc temps de ser a la casa, l’aspecte de totes dues millorà molt. La Rosario va posar uns quilets i la nena, tan xamosa, aviat es va guanyar la simpatia de la senyora, que serà el que vulguis, però això ho va fer bé. Com saps, li han pagat els estudis. Al principi d’estar-se a la casa, la menuda, si sentia a la ràdio una cançó de la seva terra, de seguida es posava a ballar. Un dia en va fer una! Feia estona que no la vèiem, però l’escoltàvem trafegar pel pis de dalt. Tot d’un plegat, baixà a la sala amb unes sabates de taló de la senyora a la mà, i una faldilla tota estarrufada que sa mare li havia fet per anar a beneir el ram. Es posà les sabates i, agafant-se amb una mà la vora de la faldilla, la va fer anar endavant i endarrere talonejant —com la Lola Flores, deia—. El senyor va estar a punt de renyar-la per l’enrenou que de ben segur havia fet per trobar les sabates; però, en lloc d’això, no va poder més que riure, com tots els que érem allà, i aplaudir quan acabà la improvisada actuació. I com aquesta, moltes altres distraccions i alegries va portar a aquella casa, la menuda.

Parlant de sabates, he sentit que la senyora en volia unes de noves. Mira que en té un fotimer, però com que no els cal estar-se’n de res..., i el cas és estrenar. La Carmeta també deu estar contenta. L’altre dia li va comprar un fermall d’or curull de pedres turqueses per al vestit aquest que li has fet estampat blau i blanc. Ah, també t’he de dir que segurament d’aquí a uns dies et vindrà a veure la senyora Flora per donar-te més feina. Quan tot l’enrenou de les festes hagi passat, es veu que volen organitzar un gran sarau per celebrar la puesta de largu de la filla gran, la senyoreta Elisenda, coincidint amb el seu aniversari, i val a dir que, si t’encarreguen el vestit, ja t’hi pots esmerçar, que sigui ben florit, perquè ella, pobreta, es més lletja que un pecat, i el mal caràcter que té! Ai, senyor, mal m’està dir-ho, però al seu pare li costarà casar-la.

La Maria Rosa, rient per sota el nas, l’escoltava atentament.

—Ja és hora que els costi alguna cosa, que tot ho tenen de cara, aquests! —li digué. I esclafiren a riure.

La Ramona continuà:

—I parlant de la festa major, a mi tant me fan els balls a l’envelat, però el que sí que m’agradaria anar a veure és la sarsuela que fan divendres, que diu que serà de fer riure. Vols que hi anem plegades?

—No tenia intenció, però si és per acompanyar-vos vindré i, si de passada riem, millor. Us recolliré..., un moment que miro al programa que m’han passat a quina hora comença. —La Maria Rosa féu intenció d’aixecar-se, quan la Ramona li digué que no calia que ho busqués, que era a les set la funció, que ella ja ho havia mirat.

—Entesos, doncs, us passaré a buscar a tres quarts.

—Vine a dos, que ja veus com vaig de lenta. Bé, també és hora que me’n vagi, vaig tan a poc a poc que potser arribaran primer els senyors que jo i no ho voldria pas.

La dona s’aixecà costosament ajudada per la Maria Rosa. Furgà per la butxaca de la faldilla i li donà el sobret amb els diners de la feina, agafà el paquet i, encara rient, va anar baixant l’escala.

10

A casa l’alcalde s’ultimaven els preparatius. La Clara escoltava amb fals interès l’assaig del discurs que el seu marit havia preparat per al pregó que es faria aquell vespre per inaugurar les festes. Mentrestant s’arreglava les ungles amb una llima.

—Ho faràs molt bé, reietó —li digué tot fent-li una moixaina.

L’home estava nerviós.

—Ha de quedar tot perfecte. Hem de causar bona impressió als convidats i demostrar que, encara que sigui un poble, en sabem de quedar bé, sobretot avui que ens visitarà el Gobernador Jefe Provincial del Movimiento i la seva senyora, a més dels batlles dels pobles veïns, que de mica en mica van confirmant la seva assistència. I els d’aquí: el farmacèutic, el doctor Fonoll, el capellà, el nou director de l’escola; també he convidat el metge nou i la seva esposa, que les obres a la torre marxen a bon ritme aviat s’hi podran instal·lar. La festa major els serà una bona ocasió per començar a conèixer gent. Ho tindràs tot enllestit per al dinar de demà, bufona?

—I tant que sí. No pateixis per això. És a punt d’arribar la cuinera que he contractat. —Encara no havia acabat de dir la frase que la minyona anuncià l’arribada de l’Elvira. L’alcalde es retirà i deixà que les dues dones s’entenguessin.

—Ho he portat tot tal com vàrem quedar. El meu nebot és a baix esperant per descarregar el carretó. L’aviram, de la millor qualitat. Les verdures, la fruita, les cassoles també les he dut. Ja li vaig dir, senyora, que jo no vaig a cap casa a cuinar sense les meves cassoles. Digui’m on és la cuina i faré pujar-ho tot.

“Quina dona més decidida, i no perd el temps!”, va pensar la Clara.

—Passi, passi, hem llogat dues noies del poble, tal com va demanar, perquè l’ajudin. Ara les faré anar a buscar. Ah, també li he de dir que és possible que s’afegeixin dos comensals més.

—Cap problema, senyora.

A ca la modista continuava la feina.

—Què us sembla aquesta roba? Té un bon caient i crec que quedaria molt bé fent el cos creuat amb amples tirants a l’esquena. La faldilla de mitja capa li donarà moviment. —La Maria Rosa, en un moment, mentre parlava, anava dibuixant el model. La Cèlia i la Maribel, conformes amb la descripció i el dibuix, es miraren complagudes.

—Aquest color blau nit t’afavorirà molt —digué la mare, tot mirant-se, cofoia, la filla.

—Com que ja tinc tots els encàrrecs llestos, em dedicaré només a aquest vestit. Aquesta mateixa tarda pots venir a emprovar i demà al vespre el tindré llest.

—Gràcies, Maria Rosa, ja sabíem que no ens decebries. Posa’t dreta, nena! Quin vici que tens, encara et quedaràs geperuda! —digué a la filla mentre li donava un copet a l’esquena per redreçar-la.

11

La Maria Rosa, des de casa, escoltà la música de la banda, encara de lluny. “A l’església, l’ofici de festa major s’haurà acabat i ja en deuen sortir”, pensà. Es recollí els cabells, que feia temps que havien esdevingut blancs, acuradament en una trossa baixa. S’aturà davant del mirall de peu i es contemplà, de dalt a baix, es passà les mans per la falda del vestit, amb un gest mecànic i enèrgic, com per endreçar-se’l millor, i es donà l’aprovació. Encara li quedava un xic de coqueteria malgrat la seva edat.

El so se sentia cada vegada més a prop. Obrí de bat a bat el finestral i sortí al balcó curull de testos florits. Es recolzà a la barana, que havia engalanat com era costum per la festa major, posant la vànova de seda heretada de la seva mare, ben subjecta amb quatre betes als barrots de ferro. La comitiva que formava la processó ja es podia veure al cap del carrer. Una estona abans els veïns l’havien escombrat i regat. Alguns havien tret les torretes grans amb les plantes més ufanoses al portal. Feia força goig!

El seguici avançava lentament. Davant de tot, hi anaven tres escolans ben clenxinats amb els roquets blancs de puntes emmidonats, l’un portant la creu, l’altre l’encenser, el més petit, caminant amb cura de no vessar la sitra amb el salpasser. Darrere d’ells, flanquejat pels capellans convidats, mossèn Sebastià, tot cofoi, que estrenava per a l’ocasió una casulla d’un blanc trencat amb motius daurats, brodats per les monges del convent. Continuava la imatge de la patrona portada a les espatlles pels xicots que s’havien casat aquell any, segons marcava la tradició. Pobrets, com suaven! Tan mudats, amb el vestit del dia del casament, camisa blanca de coll emmidonat, corbata, les sabates ben lluents. I el mantell de la verge, que bonic lluïa! Seguia la banda de música al compàs de les marxes religioses, que donaven solemnitat a l’acte. Darrere, el batlle, amb vestit fosc de gala i sostenint la vara a la mà dreta, i marxant al seu costat, les autoritats convidades i senyores. Quin goig que feia la Clara, la jove esposa de l’alcalde, que estrenava la faldilla de godets amb la torera de mitja màniga de lli color crema i la brusa de setí marró! La dona del farmacèutic, amb un elegant vestit jaqueta de piqué gris. La Remei, que duia el dos peces de fil estampat. La Cèlia, que portava l’abric d’estiu color malva. La Maribel, l’escollida reina de les festes i les seves dames d’honor, amb els vestits típics.

La Maria Rosa, cofoia, veia desfilar davant seu els vestits que havien sortit de les seves mans. Es quedà al balcó fins que tombaren el carrer i parà la música. Havien arribat a l’ajuntament. Escoltà atentament, sentint com cantaven l’himne de la patrona i s’esborronà tota.

Com cada any, en acabar, després dels visques a la verge, retronà el sorollós coet que anunciava l’inici de les festes. Els grallers començaren a tocar per continuar la gresca amb el ball dels gegants i capgrossos, que feien les delícies de la quitxalla. Entrà i preparà la taula. Posà les estovalles blanques de fil que anys enrere havia brodat per al seu aixovar, la vaixella bona, els coberts i les copes, per dinar com sempre, tota sola.

El gat sortí tímidament de darrere el llenyer on s’havia amagat esporuguit pel soroll del carrer i s’ajagué al sol a l’eixida.

12

La flaire que provenia de la cuina se sentia des del carrer. L’Elvira, amb la seva experiència i destresa, repartí les feines que faria cadascú. La cuinera disposava els ingredients damunt la taula de marbre; les noies preparaven les gallines i les verdures per al caldo, rostien els capons que abans havien rentat i tallat. Amb l’autoritat i la fermesa de la dona, totes treballaren de valent. L’escudella bullia amb la carn d’olla, el rostit amb prunes i pinyons anava fent xup-xup. Eren els plats tradicionals de les festes.

En acabar, les mosses van caure assegudes al banc de fusta de la cuina, ben cansades. Encara no estava enllestida la feina del tot, calia anar al forn a recollir les postres. L’Elvira havia fet unes coques de pa de pessic borratxo i uns braços de gitano de crema. Ho havia posat a punt de matinada a casa seva i, de bon matí, abans d’anar a ca l’alcalde, ho havia dut tot al forn del poble a coure. Hi anirien en acabar de passar la processó, que veurien des de la finestra de la cuina mentre ultimaven l’àpat.

En tornar les noies del forn, la cuinera els tenia preparats uns paquets on els havia posat els menuts de l’aviram que havien sobrat perquè se’ls enduguessin a casa.

13

La Mariona picà a la porta de la Maria Rosa.

—Passa, passa, que bonica que estàs!

—T’agrada? —digué la jove, tot giravoltant com una baldufa. Me l’he fet jo, és clar.

El vestit era de tafetà violeta, coll rodó, sense mànigues, amb una peça sota el pit, feta tota de petites tavelles horitzontals. Els enagos emmidonats donaven volum a la faldilla acampanada. Semblava talment una estrella de cinema sortida d’una d’aquelles pel·lícules de l’Audrey Hepburn. Calçava sabates de xarol negre de mig taló i al cabell, que el duia recollit al darrere, portava un llaç del mateix color que el vestit.

—Està molt bé, molt bé —deia la Maria Rosa, tot mirant-se-la de dalt a baix.

—Ui, no me l’examinis tant, que algun fallo hi trobaràs.

—Però passa i seu una estona.

—Ho sento, no puc, que tinc les amigues que m’esperen a baix. Hem vingut amb el germà gran de la Mariona Ros, el Domènec, que mig festeja amb la Julita de Cal Minso. Ens ha convidat a quedar-nos a dormir i tot, que, si no, els pares no ens deixaven pas venir, perquè ens volem quedar al ball de la nit, que es veu que l’orquestra és molt bona, saps? Que no has sortit, tu?

—No, jo m’ho miro des del balcó, el moviment al carrer, la processó...

—Vine amb nosaltres, doncs. Ara anirem al Dorado a fer el vermut. Diu que avui podrem demanar una graciosa gratis, que convida l’amo de la fàbrica.

—No, no, gràcies, on aniríeu amb una vella com jo? Més m’estimo quedar-me, potser sortiré més tard. Té, aquí tens els diners de la feina que vas fer.

Contenta, la jove li va fer un petó a la galta, que li deixà una marca de carmí roig.

—Vés amb compte, no els perdis.

Es penedia d’haver dit a la Ramona d’acompanyar-la a la sarsuela, però s’hi havia compromès. Anà a l’armari, escollí un vestit jaqueta de piqué beix i la brusa de màniga tres quarts salmó, amb una ruixa per tot el voltant del coll. Aquest conjunt l’afavoria molt.

14

Arribaren tan d’hora que el local de l’Ateneu encara era buit. Podrien triar bon lloc, exceptuant les primeres fileres, que tenien uns paperets enganxats a les butaques de fusta que deien amb lletres ben visibles Reservado a las Autoridades. De mica en mica, s’anà omplint la sala. Quan faltaven pocs minuts per començar, arribaren l’alcalde, el director de l’escola, l’amo de la fàbrica i el farmacèutic, seguits de les seves esposes respectives. La Clara avançava pel passadís central altiva, elegant, talment com una model de passarel·la. Estrenava el vestit de crep blau marí amb franges blanques. La Cèlia, un xic nerviosa, caminava de pressa. Se li notava que no estava acostumada a rebre tracte de favor. La Irene Vancells i la Flora Dalmau, les més avesades a aquestes situacions, feien el que havien de fer, de senyores.

Un cop aposentades les autoritats, començà la funció. El públic reia d’allò més amb els embolics i malentesos que es feien i desfeien amb gran facilitat. Algunes escenes incomodaven les autoritats, que guardaven les formes enmig de la riallada general. La Ramona plorava de tant riure. Quan acabada l’actuació els actors tots junts aparegueren a saludar, els aplaudiments no es feren pregar i tothom sortí content del recinte.

A la nit, quin goig que feia l’envelat! L’havien construït amb una estructura de ferro i fusta per fora. Per dins, el sostre tenia forma de carpa de circ, les parets estaven cobertes d’una roba blanca lluent i, al mig del sostre, on s’ajuntaven les robes de les dues meitats, penjaven tres llums, cada un amb petites bombetes que feien una claror tan blanca que semblaven cuques de llum. Al fons hi havia l’escenari profusament engalanat. A la paret de darrere, una roba de vellut color granat feia de decorat i, al davant, la mateixa roba anava de l’escenari a terra formant plecs, amagant l’estructura de l’entarimat. Damunt l’escenari i per tot el voltant, testos amb flors i plantes.

Per tot el voltant de la pista, a un nivell una mica més alçat que la resta de l’envelat, hi havia llotges amb còmodes butaques entapissades del mateix vellut granat de l’escenari, on s’aposentaven els més grans que no ballaven o bé ballaven poc. A baix, per tot el volt, era ple de taules amb cadires de skai sense braços, també de color granat, per als joves més balladors.

Un home borni d’un ull, per una pesseta, venia bosses de cacauets a l’entrada. De mica en mica, el recinte s’anava omplint. La gent feia olor de colònia, els vestits grisos plens de borra de la fàbrica eren substituïts per altres de ben polits, tothom vestia amb el millor que tenia, qui més qui menys estrenava algun modelet, i no només les dones. Els homes es feien fer els vestits per un sastre que cada any passava pel poble, s’estava uns dies a dispesa a la fonda, es feia un pregó i tot aquell que volia hi acudia per prendre mides i escollir les teles, feia un parell de proves i vestit nou a estrenar per la festa major.

La Maria Rosa decidí anar-hi més que res per veure la Maribel obrint el ball. Se situà en una llotja just entrant a la dreta, on disposava d’una bona visió de tota la pista, lluny de l’escenari, on la música se sentia millor, no tan eixordadora. Els músics anaven molt elegants amb vestits negres de coll esmòquing setinat, camises clares i corbatí de seda grisa. S’anaren col·locant a l’escenari, cadascú al seu lloc: els violins, les trompetes, el contrabaix... L’orquestra començà el repertori tocant el Danubi Blau de Strauss. Van obrir el ball la reina de les festes amb el seu pare de parella. La Maribel estrenava el vestit blau nit, ben escaient per al vals que sonava. Que n’estava, de cofoi, el senyor director de l’escola! Van fer unes quantes voltes sols a la pista i de seguida s’anaren afegint altres parelles. Les mares de les noies casadores observaven intrigades les intencions dels balladors i els moviments de les seves filles. Tothom lluïa d’allò més amb els vestits nous. La Clara estava esplèndida, estrenava el vestit malva amb el cos drapejat. Sabia que tots els ulls estaven posats en ella i li agradava. Veient la Maria Rosa de lluny, s’hi atansà. Anava acompanyada.

—Que bé que la veig! Miri, li vull presentar la senyora Eulàlia Miró, que és l’esposa del nou doctor, el senyor Valls. És la Maria Rosa, la modista de qui tant li he parlat —digué la Clara dirigint-se cap a la dona del doctor.

—Ah, tant de gust de conèixer-la —contestà amablement la modista allargant-li la mà—. Com que serem veïnes, si necessita alguna cosa només ho ha de dir. Visc al davant de la seva nova casa, al número divuit. —“Que pàl·lida que està!”, pensà la Maria Rosa.

La dona la saludà estrenyent-li la mà. Se la veia distingida, portava un elegant vestit rosa clar de gassa molt bonic, tot i que aquell color no l’afavoria gaire perquè la feia més esblanqueïda. La Clara, com a bona amfitriona i no volent per res del món perdre el protagonisme, va agafar del braç l’Eulàlia fent-la avançar, movent-se per tota la pista, continuant amb les presentacions com si fes anys que hi estigués avesada. Aquell paper li anava com anell al dit.

La Maria Rosa veié entrar la Mariona, que s’hi acostà tota contenta.

—Què, Mariona, ja tens tots els balls compromesos?

—Ai, calla, calla, que en aquest poble els nois són molt arrauxats, els ballaré tots i més n’hi hagués.

Va sonar el primer pasdoble i un xicot la va venir a buscar.

—Gent jove, pa tou —va dir la Maria Rosa a la veïna de llotja.

—I tant i tant, que s’ho passin bé i no hagin de patir gaire —va fer l’altra.

Valsos, polques, pasdobles i el ball que feia furor aquella temporada, el bugui bugui, que es ballava deixat anar i que era l’escàndol de la gent gran.

“No sé si entendre-ho. Si ballen agafats fan escarafalls perquè s’acosten massa, que si mira aquella com es deixa fer, que si mira l’altra que no l’aparta. I si treuen una peça de moda de ballar separats s’escandalitzen, el cas és criticar-ho tot”, pensà la Maria Rosa, que, molt digna, no es va moure de la llotja en tota la sessió. Des de la seva posició dominava tota la pista de ball i les altres llotges. No ho veia ningú, però els peus se li movien puntejant al compàs de la música.

L’esclat del cornetí avisà del ball de rams. Tot el jovent a la pista, el nerviosisme de les noies: a veure qui me’l donarà! Els nois s’afanyaven fent cua per comprar el ram. Un duret, només un duret!, pregonaven els que els venien. A poc a poc s’anaven formant les parelles: desencisos, il·lusions, corredisses, desenganys..., tot hi cabia. La Maria Rosa somrigué. Es veia com ahir a la pista, ballant amb el Ferran quan li havia comprat el ram feia tants anys. I més tard el ball del fanalet. A qui se li apagui l’últim té com a premi una ampolla de xampany, gentilesa del senyor Ernest de la fonda! Li feia una mica de tristesa aquella peça, era una de les últimes de tots els repertoris de les orquestres.

15

Un primer coet anuncià l’inici dels focs artificials que es feien des de l’embarcador a la vora mateix del riu. La gent corria per aconseguir un bon lloc per veure’ls. Els més agosarats, de ben a prop; els prudents, de més lluny; alguns des de la barana del passeig que vorejava el riu. Milers de guspires de tots colors s’enlairaven fent dibuixos efímers al cel. La il·lusió durava poc; tot just s’enfilaven ja queien com rendits de no poder-se quedar permanentment enlaire. Amb els oh! i ah! habituals i els comentaris que “aquest any han estat més bonics que el passat”, les criatures fent gatzara, i la Maria Rosa, com sempre des del balcó, que els havia gaudit una mica de lluny. Una estona després, veia passar els veïns que es retiraven cap a les cases i a poc a poc s’anà fent el silenci. Demà tothom es llevaria tard.

16

L’home de la Remei jeia al llit dormint la mona de la nit abans. Quan es llevà, li havia promès que després de dinar, fer la partida al cafè i anar al futbol, tornaria d’hora i anirien al ball aquell vespre. A mitja tarda, la Remei, preparà un sopar fred per estar a punt a l’hora convinguda. Una veïna que també tenia dos nens s’emportà els seus petits a veure els pallassos a la plaça, després els donaria sopar i es quedarien a dormir a ca seva, així podria anar al ball tranquil·la. Il·lusionada, es banyà mentre tots eren fora, es posà una bata damunt, es rentà els cabells, s’hi posà rul·los i, quan se li van eixugar, se’ls tragué, crepant-se una mica amb la pinta les puntes dels cabells, aplanant-los un xic amb el raspall per donar volum al pentinat i, en acabar, posant-hi la laca per ajudar a mantenir-lo. No li calia anar a la perruqueria. Era cara i tenia prou traça per arreglar-se ella mateixa. Mentre ho feia, pensava que li venia tant de gust sortir amb el seu home aquella nit a l’envelat com quan eren promesos, abans de fer-se habitual aquell maleït vici de la beguda. Quasi no havia sortit de casa aquella festa major. Llevat del primer dia, que anà amb els nens a la processó, després enlloc més, ni sarsuela, ni concert. Ell sempre tenia mal de cap a l’hora de sortir amb ella, i és clar, no podia pas anar-hi sola. Es preparà la roba traient-la de l’armari, posant-la damunt del llit, primer la combinació nova per estrenar, blanc, de nylon, amb una punta també blanca al voltant de l’escot i a baix de tot de la faldilla; després, el vestit tan bonic que li havia fet la Maria Rosa. S’ho posà tot per veure com li quedava. Quasi no se li veia el blau del braç. S’hauria de fer un sacsó a cuita-corrents a la combinació, ja que era una mica més llarg que el vestit i li sortia un trosset de punta per sota. Engrescada cosint, li passà el temps i no s’adonà que el partit havia acabat feia estona.

Ho pensava, però no ho volia pensar. S’hauria entretingut amb algun amic, parlant de les jugades o dels àrbitres. Els homes, ja se sap, no en tenen mai prou xerrant de futbol. Li havia promès, anirien al ball, aquella nit sí. Menjà un mos, volia estar a punt quan arribés. Preparà la muda neta i la roba que es posaria ell, les sabates, els mitjons, fins i tot un mocador net i planxat, tot a punt, així enllestirien abans. Passava l’estona i res. Es posà el vestit nou, la combinació ja no sortia, es calçà les sabates de taló, les arracades d’or de sa mare i el collaret de perles. L’esperaria dreta a prop de la finestra de la cuina, el veuria arribar, no seuria per no rebregar-se. Quan va sentir el primer coet, el que indicava l’inici dels focs, s’havia acabat el ball i amb ell les festes. Es va cansar d’esperar. Aquella nit tampoc.

Aquella nit sí, sortí del portal de casa com somnàmbula, deixant oberta la porta de bat a bat. Avançava decidida carrer avall cap a l’embarcador i trencà per un antic camí de sirga ara feréstec que vorejava el riu. Els talons se li enfonsaven a la terra sorrenca, avançava amb dificultat, les pedretes li entraven a les sabates però no sentia dolor als peus, el sentia a l’ànima molt endins. Tot era fosc, però no tenia por. Només alguna fugissera llambregada dels focs d’artifici que l’enlluernaven de tant en tant li feia posar les mans damunt els ulls fent visera. El soroll dels petards cada cop era més a prop, unes passes més i arribaria als amagatalls on els barquers guardaven les muletes per passar a l’altra banda del riu. El seu home també n’hi tenia una amb dos rems per quan havia d’anar a treballar la terra a l’altra riba. Només calia tirar endavant, enmig de la foscor, trencada per la claror dels colors.

—Endavant, Remei, endavant —l’aigua la cridava—, que bonica estàs amb aquest vestit nou —sentia que li deia—. Apropa’t més, que et pugui veure bé. Endavant, t’acaronaré, serà un moment de fredor i després res, amb mi per sempre, per sempre.

Uns braços forts d’home l’estiraren fora de l’aigua abans que s’hi enfonsés del tot. La dona que anava amb ell li esclafí dues bufetades a la cara que la feren tornar en si de seguida i, esbatanant els ulls, digué:

—On sóc? Què faig aquí? I vosaltres? Vosaltres!

El seu home i la Clara. No estava embriac, estava ben serè, i tant que ho estava! En aquell moment no sabia què s’hauria estimat més, si saber-lo borratxo o enredat amb aquella.

Amb l’excusa que no li agradaven els petards, la Clara, en acabar el ball, digué al seu marit que marxava a casa, que no calia que l’acompanyés; ell havia d’estar per la gent, pels convidats que encara no havien marxat. S’acomiadà de tots i, fent un bes a la galta del seu marit, a cau d’orella xiuxiuejà que l’esperaria desperta. Arraulits dins la barca a l’amagatall, amb el soroll ningú no els veuria ni els sentiria. Tots, fins i tot el batlle, tots eren a l’embarcador o al pont.

La traca final donà per acabada la festes.

La Remei no li retragué res, no li va dir res, se’l mirava i, com més se’l mirava, més petit el veia, i a ella, amb aquella cara de culpa en ser descoberta, mig vestida, amb la roba matxucada, els cabells embullats, la Remei murmurà:

—Pobre batlle, pobre.

Irada, la Clara se li acostà a l’orella i li digué serrant les dents:

—No li diràs res de res, em sents bé? No estic disposada a perdre el que m’he guanyat venint a viure a aquest poblot de mala mort, de gent ensopida, sirenes de fàbrica, lluny de tot. M’avorreixo, saps?, i jo m’he de distreure. Avui el teu, demà un altre, tant me fa qui sigui. Si els tinc contents no em delataran i tu tampoc.

—Mira, jo potser no ho faré; que et quedi clar, no és per la teva amenaça, és que estic massa cansada.

Es tragué les sabates, les buidà de les pedretes i, posant-se-les de nou, començà a caminar per on havia vingut. El seu home corria darrere seu, entrebancant-se, implorant.

—Si us plau, perdona’m, jo no volia, ha estat ella que...

—Tu no vols mai res, ni a mi no em vols, ni als nens.

—No diguis això, quan m’he adonat del que anaves a fer, en veure’t endinsar-te al riu, ho he vist clar, m’importes, et vull, m’he portat molt malament, t’he salvat, no?

Ella s’aturà en sec, abans d’arribar al carrer que duia cap a ca seva, i mirant-lo fixament als ulls se li encarà:

—Que dius que què? M’has salvat, i per què, per continuar fent de criada per a tu. Per què? Potser pels meus fills, que també són els teus? Perquè et segueixi aguantant en les hores baixes i et perdoni quan em poses la mà al damunt, així una vegada i una altra? S’ha acabat, prepararé la meva roba i la dels nens i demà al matí marxaré a Castelló, de moment a casa els meus pares, després ja veurem.

—No m’ho facis, això, t’estimo, canviaré, t’ho juro.

—Primer canvia i després amb el temps potser en tornem a parlar, ja ho veurem, ara no, ara no. No t’amoïnis pel que diran, pots explicar a la gent el que et vingui de gust, ningú no ens veurà marxar, tothom dormirà en aquella hora.

Una mica més endavant, arribaren al carrer. Ella, mig xopa; ell, amb la camisa fora dels pantalons i escabellat. Es trobaren amb un grupet d’homes que, alegres, tornaven de l’embarcador de veure els focs. Els increparen, dient-los tot rient, en veure la fila que feien:

—Apa, parella, que no en teniu prou amb el llit de matrimoni? Ja sou prou granadets per anar a fer manetes en la foscor a la vora del riu!

Arribant a casa, la Remei es tancà a la cambra. Es desvestí, agafà unes tisores de la capsa de cosir i tallà el vestit nou en mil trossets i els escampà per terra. Preparà les seves coses i les dels nens, mentre a l’altra habitació sentí el seu home que plorava. Potser sí que ara estava penedit; però malgrat tot no cediria, no podia ni volia. El cap li bullia, esgotada. S’estirà una estona al llit per reposar una mica. Clarejava. Anà ben d’hora a ca la Maria Rosa per acomiadar-se’n. A ella li ho podia explicar, eren amigues, coneixia la situació i no podia anar-se’n sense dir-li res, a ella no.

17

En tornà a l’habitud després de les festes, els jardiners començaren la feina a la torre. Van estar dos dies netejant tota la malesa del jardí. Carregaven un camió amb la farda. Després de preparar la terra, afegint-n’hi de nova, la van remoure abonant-la bé. El jardí, de mica en mica, anava recuperant la bellesa perduda. Les heures ben retallades a l’alçada de la tanca de la paret del costat del safareig, els bancals curulls de violetes, els lliris, un saüc, l’olivera borda acabada de podar i, al voltant de l’olivera, una bancada rodona d’obra vista que seria un banc per asseure’s a la seva ombra. L’eucaliptus i els lilàs, que floririen a la primavera, com els penjolls de flors blanques de la xeringuilla, impregnarien de perfum tot el jardí. Una mimosa amb més fulla que flor i, a una banda, un parterre curull de violetes. Al llarg de la tanca, per tot el voltant de la casa, els xiprers ben arrenglerats d’una alçada de dos metres, s’erigien altius mirant cap al cel. Al racó del roserar, amb les varietats més diverses, lluirien les últimes florides de la temporada. I al mig del jardí, el sortidor rodó lliure de la brutícia i de la molsa acumulada pel temps, era com si fos nou. Al capdamunt de la columna, la figura d’un vailet amb la mà dreta a la cintura i l’esquerra recolzada en un gran càntir, del broc petit del qual sortia un ruixador d’aigua que anava a parar al sortidor tot voltat d’aigua. I a l’aigua hi tornaven a haver peixos vermells de llarga cua, passant i tornant a passar per entre el rocam en forma de túnel, d’un cantó a l’altre. A la Maria Rosa, des del balcó, a banda de la font que, un cop netejada i restaurada havia quedat com abans, li semblaven una casa i un jardí forasters, com si mai no hi hagués entrat malgrat els dies feliços i les hores sense preocupacions passades en aquell indret feia anys.

18

—A veure si m’agafes!

Després de la corredissa, el Ferran tossia tant, que s’anava tornant vermell com si s’ofegués.

—Què tens? Què et passa?

No podia parlar, tossia sense parar. El doctor Fonoll va diagnosticar tuberculosi. Li donaren remeis de tota mena i res. El van portar a tots els especialistes i res. Totes les opinions deien el mateix: no hi havia solució. Va ser l’ultima vegada que el va veure. No el podia visitar pel perill del contagi. Amb la Maria Rosa s’escrivien cartes. Les donava a la seva minyona quan la veia sortir a comprar. Ell li contestava, cada cop amb menys assiduïtat. Li deien que es cansava molt. Fins que van deixar d’arribar.

La fressa que feia un camió al carrer la desvetllà i guaità pel balcó. A la casa del davant, uns mossos descarregaven del vehicle els mobles, ajudats de cordes i mantes, mentre d’altres entraven a la casa amb grans baguls. El doctor els dirigia:

—Compte amb aquest, que hi ha la vaixella i el cristall.

Caixes i més caixes, objectes que omplirien de nova vida aquella llar. La seva dona s’ho mirava des del portal. Els ulls de les dues dones es trobaren i es feren una salutació amb el braç. “Benvinguda!”, cridà la Maria Rosa.

Finalment ho havia aconseguit. La cura que el seu marit tenia d’ella, la casa, els nous veïns, els aires del poble, no sabia ben bé què produí tal canvi, però tornava a ser la noia alegre i sana d’abans. Al cap de dos mesos d’instal·lar-se a la torre, va quedar embarassada. Tota la por que havia tingut en els anteriors intents frustrats quedà esvaïda en aquesta ocasió. Estava pletòrica i optimista, es trobava esplèndida. Va anar tot bé. Va parir una preciosa nena tan bonica i delicada com la mare, i poc després un altre embaràs, una altra nena mirall del seu pare. La felicitat de la parella era enorme; les petites creixien sanes i contentes, acomboiades pels seus pares, que tant les havien desitjat. La seva vinguda al món tornà l’alegria al matrimoni, que havia arribat a estar profundament esquerdat.

L’Eulàlia visitava sovint la Maria Rosa, a voltes per parlar només. Era molt senzilla de tracte i, encara que a vegades es veia obligada a alternar amb la flor i nata de les senyores del poble, li agradava conversar amb la modista. S’havien fet bones amigues.

Una tarda la visità per veure uns figurins i encarregar un nou vestit. Volia sorprendre el seu marit organitzant una petita festa. Mentre triava, li va venir un mareig, però no li donà importància. Malgrat la indisposició féu que quedés de tornar un altre dia a triar el model.

La Mercè, una de les noies del poble que treballava als telers de la fàbrica, anà a trobar la Maria Rosa per demanar-li de fer uns patrons i tallar-li un vestit per anar a un casament. Mentre la modista l’hi posava a punt, explicà:

—Els telers fan un soroll eixordador fins que, al cap de poca estona, t’acostumes al brogit. He fet moltes amigues, algunes han arribat fa poc d’altres pobles del voltant. Vénen amb el cotxe de línia ben d’hora al matí, però n’hi ha que busquen casa per quedar-se a viure al poble i no haver de venir de matinada. Fins i tot n’hi ha una que ha vingut de prop de Tortosa. De moment està a dispesa a ca la Laieta del Rec, però tan bon punt tingui prou diners estalviats i trobi una caseta, se n’hi anirà. Vol fer venir el seu xicot, que és transportista; s’ha comprat un camionet de segona mà, ella li ha buscat feina de repartidor per a la fàbrica. És molt bona noia, ja m’ha convidat al seu casament, és per a això aquest vestit. Fa molta gràcia perquè parla un català molt estrany. El primer dia no l’enteníem de moltes paraules. Ens deia: “Per favor, acosta el poal” i ningú sabia què volia dir. Ara ja sabem que és la galleda. O bé deia: “On és la granera?” i volia dir l’escombra. Riem molt amb ella. Però l’altre dia ens va espantar a totes. Quan érem a punt de plegar per anar a dinar, ens diu: “Tinc un mal de cor!”. Vam quedar tan esglaiades que una va cridar l’encarregat que vingués ben de pressa. No hi havia de què amoïnar-nos, volia dir només que tenia gana. Quan l’endemà ens vam retrobar encara ens durava el riure i li preguntàrem:

—Què, ja et va passar el mal de cor?

—I tant, la Laieta em va fer un abadejo amb fesols per llepar-se els dits.

—Un què?

—I saps..., era bacallà amb mongetes!

—El que em fa patir és no poder parlar amb normalitat quan som als telers; les noies sempre tenim coses a dir-nos. Per això ens hem inventat un llenguatge a la nostra mida. Parlem amb signes i gestos. Si una s’estira el davantal així, veus?, significa que vol anar a la comuna. Posant la mà a baix doblegant-lo una mica, és que va a buscar cotó al cabàs.

El diumenge passat la Vicenta va anar al cine, i el dilluns ens va explicar fil per randa la pel·lícula que havia vist d’aquesta manera, fent gestos. La història era tan trista que ens va fer plorar a totes i ens vam haver d’eixugar les llàgrimes amb el davantal. Després ens picaven els ulls perquè la borra s’enganxa al davantal. Hem de procurar que l’encarregat no ens enxampi; el posa molt nerviós no entendre el nostre idioma, per això quan s’acosta, la que el veu, fa un senyal a les altres agafant el davantal per la butxaca, així, i callem.

—La Rosita de Cal Xim, que treballa a la fàbrica, saps qui vull dir, oi? Des que es va quedar vídua que hi porta també les dues filles de set i deu anys. Pobretes, com que tenen els dits petits passen bé per posar la llançadora.

La setmana passada va venir un inspector que es veu que és un home que vigila les fàbriques, i vam haver d’amagar-les a dins uns coves grans de vímet que fem servir per posar retalls de rebuig. Pobretes, es van haver de posar la mà a la boca per evitar que sortís algun esternut a causa de la borra que s’entafora als narius. Ens va dir l’encarregat que si les veia suposava una multa per al senyor Dalmau i l’expulsió de les nenes, i la Rosita no s’ho pot permetre, això, necessita els diners. Es veu que ha de pagar molts deutes del seu home, que era una bona peça i es jugava tot el que podia i més. Ella, tan xafardera com era, que malparlava de tothom, ara ho purga amb el que li ha tocat.

La Maribel ha tingut sort d’entrar al despatx. Com que és la filla del director de l’escola i té estudis... La noia, a més de bonica és simpàtica, i hi ha un jove encarregat que la festeja. El Tonet, que és el seu nom, és de tota confiança del senyor Dalmau. Fa poc que l’ha pujat de categoria i ara li hem de dir senyor Anton. Ja no porta la bata blau elèctric d’encarregat; du un vestit de llana freda, que ha de passar calor per molt freda que sigui, tan encorbatat! Per això s’està al despatx amb el ventilador ben a prop de l’amo. Mira si li té franquesa, que fa uns dies li va regalar dues entrades per al Liceu, i el noi va convidar la Maribel a anar-hi amb ell. Diuen que ha anat a demanar permís als pares de la noia aprofitant una tarda que el van invitar a berenar. Això es fa córrer per la fàbrica, que jo no ho sé del cert.

La Maria Rosa l’escoltava sense dir res mentre anava prenent-li les mides primer i després li feia els patrons. La noia parlava i parlava. Sabia molt bé la qüestió de l’anada a l’òpera de la Maribel, atès que li havia encarregat un vestit nou per a l’ocasió. Ella, però, no deia res, només escoltava i treballava. Finalment, després de tallar el vestit la mossa se n’anà.

L’endemà l’Eulàlia trucà a la porta amb insistència. Quan veié la cara de la dona, amb el gran somriure que feia, ja va comprendre que no era res greu. Semblava increïble, venia en camí la tercera criatura.

—Ara el vestit que triaré per a la festa haurà de ser més folgat del que tenia previst —van riure divertides.

L’escollit fou un dues peces de faldilla recta, d’una roba de cotó verd poma, i una brusa d’un verd més fosc de màniga tres quarts, amb una peça i un prisat sota el pit que li donaria l’amplada necessària, cordada a l’esquena, i l’afavoriria molt.

En tornar del forn de buscar el pa, es topà amb la Maribel, que sortia del despatx de la fàbrica.

—Ei, Maria Rosa, quina sort que et veig, mira! —i es tragué de la bossa de mà un programa de l’òpera del Liceu que havia guardat per oferir-li.

—Quina sorpresa, moltes gràcies, que contenta que em fas! I digue’m, com va anar?

—Si no hi tens inconvenient, t’acompanyo i t’ho explico. Van ser dos i no un, els espectacles.

—Dos? Conta, conta.

—Sí, dos, dos. Un de musical i l’altre, colossal, diria jo. El Nabucco de Verdi sonava de meravella interpretat per l’orquestra filharmònica de Viena: els tenors, les sopranos, tots els cantants magnífics. Com que era el primer cop que hi anava, vaig quedar bocabadada amb aquell teatre tan luxós. No havia vist mai una posada en escena tan majestuosa, tan real, uns vestits! Vaig recordar-me de tu, com t’haurien agradat! Ara, el que va ser espaterrant, i permet-me que ho digui així, fou quasi al final, just abans de marxar. En acabar la representació, el públic arrencà un sorollós, intens i llarg aplaudiment, que es refermà quan els intèrprets van aparèixer a escena saludant amb reverència. Tot el públic es posà en peu aplaudint encara més i més fort. I ara, agafa’t a la cadira. Tu saps que en Tonet anava amb unes entrades regal del senyor Dalmau, oi? Doncs no era del tot desinteressada la invitació, no. Quan ens trobàvem en aquest moment que et dic dels aplaudiments i tothom dempeus i enfervorit, en Tonet es tragué discretament de la butxaca unes petites tisores ben esmolades i, amb un gest decidit, tallà un tros del cinturó de la jaqueta de la dama del compartiment del costat. Abans de dur a terme l’acció, m’havia advertit que, passés el què passés, no en fes cas, que havia de fer una cosa i ningú no havia de notar que la faria. No m’ho podia creure: l’amo li havia regalat les entrades de la seva llotja amb l’únic objectiu que realitzés aquell acte. Tot plegat per estudiar el teixit de la senyora de la llotja contigua, que resultà estar casada amb un competidor directe molt ben conegut de l’amo. Es veu que aquest compra un gènere a l’estranger que no es pot trobar aquí, i el senyor Dalmau té la intenció de copiar-lo i produir-lo a la seva fàbrica i passar així a ser l’únic productor al país d’aquest teixit.

—Del senyor Dalmau ja m’ho crec tot. Ara que aquest noi, el Tonet, arribarà lluny, ho veig a venir.

19

A casa els Dalmau, mentre la Rosario estava enfeinada amorrada al safareig de l’eixida rentant la roba blanca, posant escames de sabó i picant la bugada amb la paleta, la seva filla li etzibà que volia ser modista. L’amo li havia proposat d’anar a treballar a les oficines de la fàbrica com a aprenenta. Acabats els estudis de comerç que li havien pagat els senyors a l’acadèmia del poble veí, tocava treballar. No li feien peça ni l’oferta, ni la feina. Digué a sa mare que aquell mateix vespre els diria als amos que no volia la feina, que estava molt agraïda per l’oferiment però que ella el que volia era ser modista.

Tenia cinc anys quan li mataren el pare a causa de la guerra. No va saber del cert com va passar, la Rosario no en volia parlar malgrat les preguntes insistents de la nena. En tornar a ca seva després de l’enterrament, l’agafà per les espatlles, sacsejant-la, i li va dir que elles no eren de cap bàndol, ni dels uns ni dels altres, i li ordenà rotundament que res de política a les seves vides mai més, que no en volia sentir parlar. La nena va entendre que elles havien perdut. La dona no va voler sucumbir a les pretensions del “señorito”, amo de les terres on treballaven i de la casa on vivien, i, veient-se obligada a marxar, decidí anar-se’n a provar sort ben lluny. Molta gent emigrava, a Catalunya hi tenia uns coneguts que feia temps havien trobat feina. Amb un mocador de farcells, molta gana i pocs diners, feren cap al poble.

Un d’aquests coneguts li va fer de bo per treballar de minyona a casa de l’amo de la fàbrica tèxtil que feia poc s’havia instal·lat al poble. Des del primer moment, la Rosario caigué bé a la mestressa. L’acceptà per al servei de rentar i planxar. Els tractes eren bons. A més de la setmanada, tindria els àpats i una cambra per a ella sola. L’entrebanc, en un principi, fou la petita, car ella no se’n podia separar, on s’estigués ella s’hi estaria la criatura. La senyora ho consultà amb el seu marit, finalment s’hi avingueren, amb la condició que, a banda de les feines assignades inicialment, també s’encarregués de netejar les oficines de la fàbrica. A canvi, ells s’ocuparien de l’educació de la menuda fins als catorze anys, que ja podria començar a treballar. Ràpidament la dona i la nena es guanyaren la confiança de la família. La Rosario era neta, polida, servicial i discreta. No sabia escriure ni llegir, però tenia força ganes d’aprendre i la mestressa s’oferí per ensenyar-la. També s’ocupà que la petita anés a l’escola. A banda dels estudis reglats de comerç, va aprendre música i dansa. El que més li agradava, però, era la classe de labors.

—¿Pero qué me dices, chiquilla, modista, pero cómo, modista? Tú estás loca. Para eso no has estudiao tu. Yo me he eslomao la espalda y mira mis manos, llenas de callos fregando la suciedad de la casa de los señores y los despachos de la fábrica, mientras soñaba que algún día tú te sentarías en una de aquellas mesas a las que sacaba lustre, para que ahora vengas a decirme que no ha servido para nada mi esfuerzo. No tienes derecho, no lo tienes, hija, no lo tienes.

—Madre, lo siento, pero a mí no me gusta imaginarme todo el día entre papeles y libros de cuentas... En lugar de la máquina de escribir, prefiero la de coser. Sé que te doy un disgusto pero estoy decidida. Iré a ver a la Maria Rosa, ella me aconsejará dónde puedo aprender el oficio.

A la Rosario li va faltar temps per anar a trobar la Maria Rosa i explicar-li el que feia al cas. Li va demanar que tragués del cap a la noia la dèria de ser modista.

—Em sento en deute amb ells, ho han fet tot per nosaltres. Em van donar feina a casa seva, van acollir-me, tot i tenir una nena petita, i li han pagat els estudis. Gràcies a ells he après el que sé, no els pot fer això.

—És veritat, us van acollir, però tu ben bé que has treballat com una burra a casa i a la fàbrica. Malgrat tot tens raó, més que res perquè la Roser és una noia llesta. Fes que em vingui a veure, digues-li que la vull ajudar. Miraré què hi puc fer.

Ja s’acomiadaven quan sentiren uns crits que venien del carrer. Baixaren l’escala per veure què passava. La Carmeta corria carrer avall buscant ajut i els tres fills la seguien, plorant.

—En Rafel, un atac, un atac!

Els homes sortien de la fàbrica en aquell moment. Uns van córrer a la casa; el Tonet a avisar el metge; la Rosario, juntament amb altres dones que van sentir l’enrenou, van aturar la Carmeta que panteixava exaltada. La Maria Rosa agafà les tres criatures i se les endugué a casa seva. Les distrauria una estona, mentre pogués, fins a saber l’estat del seu pare. Ràpidament acudí el doctor al costat del malalt, però ja no hi pogué fer res. Era mort. La Carmeta, encara que feia tant de temps que duia la càrrega de la malaltia, potser per haver-s’hi acostumat, ara no se’n podia avenir.

L’amortallaren amb el vestit del casament i una camisa blanca.

—No, no li poseu corbata —els digué la Carmeta, sanglotant—, no les podia suportar, no la hi poseu.

La modista preparà unes bones tasses de caldo per a les criatures i se les quedà a dormir aquella nit. Ells, pobrets, no van protestar. Estaven atabalats, desorientats, no havien parlat en tota l’estona, ni tampoc davant la Maria Rosa van plorar.

Quan els va veure adormits, anà al cosidor, agafà les jaquetes dels menuts i els cosí a la màniga dreta de cadascú una banda negra. Ja hi havia prou gent a casa del difunt vetllant-lo. De mica en mica les persones acudien a donar el condol a la Carmeta que, asseguda prop de la caixa, atenia tothom com podia, ara somric, ara ploro.

L’endemà, les dones feien rotllana a la plaça tot parlant d’aquella família. Les converses es van aturar en sentir el pregoner:

Es fa saber que aquesta tarda a les cinc tindrà lloc el funeral i posterior enterrament d’en Rafel Artés, al cel sigui.

Les campanes de l’església tocaven a morts, amb el repic lent i pesarós.

I van sortir de la casa dels amics, amb el taüt a les espatlles fins a l’església, que era a tombar del seu carrer. Mentre el mossèn feia el sermó, la Carmeta abraçava els fills i els donava consol.

L’església havia quedat petita de tanta gent com hi acudí i alguns hagueren de quedar-se fora. En acabar, la Carmeta es posà de cap de dol amb els petits a banda i banda. De seguida es formà una llarga filera de persones que passaven lentament donant el condol: no som res, la vida segueix, els nens et necessiten, has de ser forta... Tot seguit, els homes carregaren el fèretre altre cop a les espatlles. Darrere seu, les dones marxaven en primer lloc i, tot seguit, els altres homes, abillats amb els millors vestits, com en un dia de festa. En el trajecte cap al cementiri, els que es creuaven amb la comitiva fúnebre, s’aturaven i es treien la gorra en senyal de respecte. Enfilaren la pujada amb dificultat. La suau brisa de la tarda que els venia de cara els obligava a avançar lentament, fent voletejar les negres mantellines de les dones. La Carmeta havia estat molt ben acompanyada aquelles hores. A partir d’ara, però, estaria sola amb els seus afanys posats en els tres petits.

20

Va arribar amb el primer cotxe de línia del matí. Tot just clarejava; al cel uns núvols negres amenaçaven pluja. Amb la maleta quasi buida de pertinences però plena d’il·lusions, la Núria Costa es quedà uns instants observant la plaça des del vidre de la finestra, fins que el conductor, impacient, tocà la botzina a fi de cridar la seva atenció perquè baixés. Es posà un mocador verd fosc al cap de nylon transparent i se’l va lligar amb un nus darrere el clatell. Començava a caure una fina pluja que la féu aixoplugar-se sota els porxos de les voltes de la plaça. Es tragué un paperet de la butxaca de l’abric on duia anotada l’adreça de Ramon Cases, director de l’escola: carrer Ample número sis. El guardà altre cop ràpidament. Deixà a terra la maleta per uns instants; se li gelaven les mans. Ajuntà l’una contra l’altra mentre les apropava a la boca per donar-se escalfor amb l’alè. No corria ni una ànima pel carrer. Uns metres més enllà, una dona gran es disposava a obrir els porticons del que semblava una botiga. La Núria s’hi apropà per demanar pel carrer que buscava.

—Bon dia, a aquest carrer, em podria indicar per on s’hi va? —digué, mostrant-li el paperet.

—Ho sento, senyoreta, porto ulleres però quasi no hi veig i encara que hi veiés amb prou feines sé llegir.

—Perdoni, busco el carrer Ample. Sóc mestra, acabo d’arribar al poble, vaig a casa del director de l’escola.

—Haver-ho dit abans, dona, valgui’m Déu! Sóc la Pura, aquesta és la meva botiga, per si li convé res, ja ho sap. El senyor mestre viu... miri —li digué assenyalant amb el braç estirat i movent la mà endavant amunt i avall—, aquest carrer estret d’aquí davant tot recte, després torci a la dreta i ja hi serà. Si tingués bones les cames, jo mateixa l’acompanyaria, però aquest maleït dolor no em deixa viure.

En aquell moment sortí al carrer el Joanet amb una llesca de pa sucat amb oli a la mà, que era el seu esmorzar.

—Ai, marrec! —digué fent una moixaina al noiet—. És el meu nebot, ell li ensenyarà. Au, acompanya aquesta senyora a cal mestre. Més val que la vagis coneixent. —I adreçant-se a la Núria:— És que ha de començar a anar a estudi, que ja li convé.

Començà a ploure una mica més fort. La Núria, que seguia el noiet, caminava de pressa, buscant l’empara sota els balcons de les cases. Havien d’anar amb compte, l’empedrat del terra s’havia fet relliscós.

—Aquell cadé —li etzibà papissot.

—Gràcies, corre, vés cap a casa que ja plou massa. Ens veurem a l’escola.

El xàfec era molt intens quan finalment trobà la casa estreta i alta del número sis. Picà dos cops a la porta amb la baula metàl·lica d’aram en forma de puny tancat. Una veu que venia de dalt del balcó preguntà qui demanava.

—Sóc la Núria Costa, la nova mestra. Busco el senyor Ramon Cases, el director de l’escola.

—No l’esperàvem fins demà; un instant, baixo de seguida —contestà la Cèlia.

—Està xopa, passi, passi, doni’m l’abric. Avisaré el meu marit, que és a la cuina esmorzant.

La Núria, una mica incòmoda per la mullena, s’escurà les sabates a la catifa d’espart de l’entrada. La Cèlia l’acompanyà fins a la sala i li apropà una butaca davant la llar de foc.

—Acosti’s, escalfi’s bé si no vol agafar un bon refredat.

En Ramon es begué la tassa de cafè amb llet d’un glop i es posà la jaqueta per veure’s més elegant, més senyor. La noia restava asseguda, amb les sabates a retaló per eixugar-se els peus de la mullena. El trepig de l’home s’esmorteí sobre la catifa de llana que cobria el terra de la sala. No el sentí arribar. Quan s’adonà de la seva presència, atribolada tot d’una, se li enrogiren les galtes pensant en la fila que devia fer. S’aixecà d’un bot, posant-se bé les sabates, allisant-se la faldilla, i feren les presentacions pertinents.

—Bé, Núria, com ja sap la posada en marxa de l’ampliació de la fàbrica està fent créixer el nostre poble. Fins ara, els dos mestres i jo ho portàvem de primera, però el degoteig constant de quitxalla que ve d’arreu ens ha dut a demanar reforços, que finalment han arribat. No serà fàcil, ja li ho dic ara, atès que van venint de mica en mica, cadascú amb un nivell diferent.

—Vinc amb totes les ganes d’integrar-me al poble, a la gent, als alumnes. Estic disposada a treballar de valent col·laborant amb els companys mestres perquè l’escola funcioni.

—Benvinguda, doncs. L’acompanyaré a la seva nova llar, que és al costat mateix de l’escola, com ja deu saber. Espero que la trobi adequada. L’hem fet endreçar netejant-la a fons, perquè fa anys que no hi viu cap mestre. És petita, per a una persona o dues està bé, però els altres dos mestres són casats amb criatures i tenen casa al poble. Ara instal·li’s amb tranquil·litat que demà dissabte ja coneixerà els altres companys.

La Cèlia, que escoltava la conversa darrere de la porta, entrà decidida.

—Quin greu que em sap, potser no ha esmorzat? Ara mateix preparo un tassó de llet ben calenta amb unes magdalenes que he fet que m’han quedat boníssimes. A més, està a punt de baixar la Maribel, la nostra filla, que sento soroll per dalt. Poden esmorzar plegades, així es coneixen.

La Núria va agrair la invitació, certament estava afamada. Les dues noies establiren una amena conversa. Eren més o menys de la mateixa edat. Si es quedava prou temps al poble, podrien ser amigues. La llet calenta la va refer del tot. De moment tot eren bones impressions. Més valia aprofitar-ho, que les dificultats ja vindrien totes soles sense anar-les a cercar.

En Ramon i la Cèlia l’acompanyaren a la que seria la seva casa mentre estigués al poble. Ella, en entrar, des del cancell els acomiadà educadament i els agraí la rebuda que li havien dispensat. No pretenia ser descortesa, no obstant això, li venia de gust estar sola per fer un cop d’ull a la casa i descansar. Era petita, tal com la hi havien descrit, però molt acollidora. Només entrant ja es trobava la sala, una taula amb quatre cadires i un bufet. Una butaca a prop de la finestra li féu decidir que aquell seria el seu racó de lectura. Encengué l’estufa de llenya. Al costat, la petita cuina, amb tots els estris necessaris. Una ampla lleixa a l’alçada de la cintura faria de taula per als esmorzars o petits àpats. Tenia nevera, un armari raconer de color verd clar amb plats, gots, tassons ben arrenglerats, a les lleixes guarnides amb una tira de roba amb una vora de puntes subjectada amb xinxetes. Amb el primer sou es compraria una ràdio que li faria companyia.

A la banda dreta del petit corredor, un dormitori amb el llit sense vestir, una tauleta i l’armari encastat en un racó de la petita estança. Pujant les escales, una altra habitació, aquesta una mica més gran, on el llit de capçal de barrots era fet amb tota la roba necessària: llençols, mantes i un cobrellit estampat. A la paret del davant, el tocador de fusta decorat amb marqueteria de caoba, tenia uns curiosos calaixets frontals de diferents mides amb uns tiradors metàl·lics molt bonics. Deixà la maleta i prosseguí la seva visita. Una porta al final del corredor donava a l’eixida, on hi havia la comuna. Al costat, una habitacioneta amb un petit safareig i una gran galleda de ferro que li serviria per rentar-se. El fred intens la féu entrar de nou. Obrí l’armari. Feia olor de resclosit. Deixà obertes les portes per airejar-lo i, al cap d’una estona, desféu la maleta i hi col·locà tota la seva roba. Acabà aviat, atès que només tenia dos parells de faldilles, l’abric, dues bruses, una jaqueta gruixuda i quatre peces de mig temps, a banda de les mudes i la roba interior. Així que pogués hauria de fer-se fer roba nova. Preguntaria a la Cèlia per la modista del poble. Estava tan contenta! La primera casa, la primera feina, tot era nou, fins i tot la seva vida.

21

La Rosario féu anar la filla a ca la modista amb el pretext de portar-li un paquet de part de la Ramona, l’altra minyona de la casa. La noia hi accedí encantada, ja que podria demanar a la Maria Rosa la manera d’aconseguir aprendre l’ofici.

La modista, que ja estava previnguda per sa mare, escoltà la noia. Aquesta li mostrà el seu interès per la professió demanant-li consell, un consell que la Maria Rosa li donà encara que no fos el que ella esperava.

—Mira, Roser, saps prou bé que m’agrada el meu ofici, potser perquè no n’he fet cap altre. Malgrat això, passats els anys enyoro no haver pogut fer uns altres estudis, estudis que tu has pogut dur a terme gràcies al senyor Dalmau i senyora. Rumia el que t’han ofert. No ho has de fer per agraïment tan sols, però pensa bé en tot el que pots aconseguir de prestigi, bona vida, en definitiva, un futur per a tu i la teva mare, sense haver de pensar a treballar els diumenges com faig jo, ni les festes, que com més festa és, més he de treballar. M’han passat els anys sense adonar-me’n i ara estic sola, ben sola. Si t’agrada cosir, fes-ho per a tu, però per guanyar-te la vida, creu-me, no ho facis. Segueix els consells de ta mare, accepta el lloc que et proposen a la fàbrica, aprofita l’ocasió i, quan sigui festa, gaudeix-ne, surt al cinema, a passejar, fes com les noies de la teva edat. Sempre que vulguis treure’t el cuquet de la costura, vine i jo t’ensenyaré el que necessitis; però fes-me cas, fes-ho per afició, per treure’n un profit per a tu mateixa, no per als altres.

La noia, que l’havia escoltat atentament, atesa la confiança que li conferia la dona, acceptà el consell agraint-li la sinceritat i va quedar per tornar-hi quan li vingués de gust de prendre algunes classes de costura.

22

Aquell hivern fou especialment dur. El fred i les glaçades feren acte de presència amb virulència, com feia anys que no es recordava. Els dies més gèlids foren pels volts de la candelera. Els conreus quedaren malmesos seriosament. Moriren arbres centenaris, les plantes dels horts es van malmetre sense excepció. Aquest fet causà pèrdues enormes i molts disgustos a les llars dels pagesos, ja de per si tocades per la mala collita de la fruita a l’estiu anterior.

Una d’aquestes famílies era la de Cal Drapaire Pobre. Tenien aquest malnom des que un besavi d’en Quimet recollia tot el que trobava i en feia negoci, reutilitzant-ho i tornant-ho a vendre. La jove de la casa, la Tereseta, estava encinta i, sigui pels nervis que es passava d’haver-ho perdut absolutament tot o perquè havia d’ésser així, una tarda es posà molt malalta i el naixement de la criatura se li avançà unes setmanes, i es va témer per la seva vida i la del nadó. Aquell vespre, malgrat estar els carrers glaçats i costar molt transitar-hi, els veïns els proveïren de troncs per escalfar la casa. Moltes dones acudiren per oferir el seu ajut en allò que els fos necessari, portant olles de caldo per revifar la dona, que només feia que gitar tot el que menjava. El metge restava a la casa totes les hores del dia i de la nit al costat de la partera, prenent-li el pols, aguantant-li el cap a cada estrebada provinent del mareig, fins que, després d’un gran crit de dolor, es quedà sense sentit. Per sort només foren uns instants. La ràpida intervenció del metge i la llevadora féu que la dona tornés en si. Tots dos l’ajudaren a parir el seu primer fill. Malgrat ser tan menut, la criatura era prou forta per viure i, al cap de poques hores, ja es trobava amorrat al pit de la mare, xuclant afanosament, lluitant de manera aferrissada, com si sabés que en aquells moments d’absoluta dissort era per als seus pares un bri d’alegria, l’esperança per tirar endavant.

Quinze dies després, la mare ja estava prou refeta per sortir al carrer i, per agrair d’alguna manera a tota la gent que els havia ajudat en aquells dies tan difícils, després del bateig convidaren a ca seva, amb unes pastes i vi ranci, tothom que hi volgué acudir. Mossèn Sebastià acollí la família i els convidats a l’església i va prometre fer la cerimònia prou curta, a causa del fred intens que feia aquell matí, un fred que feia molts dies que durava. Arribat el moment d’espargir l’aigua beneïda pel cap del nadó, féu atenció en la pica de bateig: l’aigua s’havia glaçat! Trencant el gel amb el mànec del salpasser, immediatament, ordenà a sa neboda que portés un pot i escalfés una mica de l’aigua.

—No es pot acollir una criatura al si de l’església i fer-li venir un bon refredat —digué el capellà. Tots esclafiren a riure, però algú digué:

—Voleu dir, mossèn, que serà vàlid aquest sagrament?

—Per si de cas no ho direm a ningú —replicà.

23

En Joanet arribà a l’escola com cada dia puntualment. Tenia les mans plenes de penellons, s’acostà a l’estufa de llenya que hi havia al mig de la classe on la Núria col·locava els troncs que els escalfarien aquell matí. La mestra preguntà al menut per la seva tia:

—No zé, avui encada no za llevat, he picat a la podta del zeu quartu i no m’ha conteztat i ez eztrany, sempre ez lleva molt d’hora.

Aquesta minsa explicació li féu venir un mal pressentiment. Deixà el marrec a l’aguait de la classe i anà a veure en Ramon. Li repetí l’explicació feta pel nen, que també l’intranquil·litzà, i decidiren anar tots dos a casa de la Pura per comprovar si estava bé. De camí passarien a buscar el metge.

Aquell cru hivern també s’endugué la pobra Pura. Els seus ossos malmesos i els pulmons delicats no pogueren aguantar les fredes temperatures. Amb la minsa llar de foc no n’hi hagué prou per escalfar tota la vella casa on el fred intens i la humitat s’escolaven pertot arreu. A la Núria li vingué immediatament la dissort d’en Joanet, pobret, que s’havia quedat sol, sense cap altra família. Què seria d’ell? De moment, els propers dies s’oferí per quedar-se’l amb ella, després ja es veuria.

En Ramon, el mestre, i la seva dona, la Cèlia, ajudats per la Núria Costa, s’ocuparen dels tràmits per a l’enterrament i aquell vespre la vetllaren com si la Pura fos de la seva pròpia família. Tots tres s’ocuparen de rebre la gent que acudia a la casa a expressar el condol. Així, en aquesta trista circumstància fou com la Núria va anar coneixent gran part de les persones del poble, entre elles la Maria Rosa. De seguida van congeniar i s’establí entre elles una conversa a l’entorn del menut Joanet. La modista li referí com havia conegut els seus pares i com ho havia passat de malament el pobrissó.

Hi havia la qüestió de la merceria. La Pura havia deixat tot el que tenia per al petit Joanet. Qui se’n fes càrrec hauria d’administrar els seus béns fins que fos major d’edat. Podrien oferir-la en arrendament i obrir una llibreta a la caixa d’estalvis per al futur del nen. Es pensà en la Carmeta per portar la botiga. Des de la mort d’en Rafel, les passava magres per atendre els tres fills; les feines esporàdiques de neteja que feia per a alguna casa i els petits ingressos de les comissions de la venda de joies no donaven prou per a tot.

El Ramon i la Núria la feren cridar per parlar-li de la qüestió. Des del primer moment es mostrà molt agraïda pel fet que haguessin pensat en ella per fer-se càrrec de la merceria. S’hauria de posar molt d’ordre i fer uns quants arranjaments al vell local i això costaria uns diners que no tenia. Els mestres donaren veus. De seguida trobaren homes voluntaris per fer les reformes a bon preu i que s’esperarien a cobrar fins que tingués els primers beneficis. En unes setmanes es podria obrir novament.

La Núria anà a ca la Maria Rosa. Amb els últims esdeveniments encara no havia pogut pensar en roba nova. Aviat arribaria la primavera i no tenia ni un vestit decent per posar-se.

—Pobra dona, la seva preocupació era el nebot orfe. M’han dit que l’has acollit a casa teva, que s’està amb tu.

—Sí, de moment sí. És un nen molt espavilat, necessita l’escalf d’una llar que crec que jo li puc oferir. He pres la decisió de tramitar els documents necessaris per afillar-me’l. Potser resultarà difícil, ja que no tinc marit, però crec que tenir una feina com la meva pot facilitar les coses. És que és molt trist no tenir una família pròpia, sobretot per als nens petits, creu-me, sé de què parlo. —I li explicà:— Vaig créixer en una casa d’acollida. Em van criar les monges. La majoria de les nenes aprenien a cosir i a brodar, però a mi m’agradava més estudiar. Sor Adoración va intercedir davant la superiora perquè pogués fer el batxillerat i, més endavant, els estudis de magisteri. Encara que vaig tenir una bona educació, molt més bona que qualsevol nena de la meva edat, que només sabien de lletra i les quatre regles, he de reconèixer que hauria preferit viure envoltada de l’escalf de pare, mare, avis..., però la meva família eren les altres nenes i la comunitat de religioses.

Sor Engràcia era una monja molt trempada, es preocupava que mengéssim bé i no ens pegava mai. Quan jo tenia deu anys va creure que ja ho podria entendre i em va explicar la meva procedència. Fins llavors no sabia, per molt que ho havia preguntat, d’on havia vingut, desconeixia si els meus pares eren vius o morts. Ella m’ho va aclarir. La meva mare m’havia deixat allà, acabada de néixer, en el cèrcol de fusta del torn de l’antiga casa de la maternitat, al carrer Ramelleres al barri del Raval de Barcelona, Sovint, des que ho vaig saber, he pensat en aquella dona que em va portar al món, i ara més que mai. Quins motius devia tenir per abandonar-me? Potser no tenia recursos, estava sola i no es veié en cor de tenir-me al seu costat. O potser era de bona família i, per evitar les xafarderies i el mal parlar, l’obligaren a desfer-se’n. No ho he sabut mai ni ho vull saber. Segur que darrere de cada infant dipositat als hospicis o les cases de caritat hi ha una història de dolor, dolor de dona. Quan era petita no la vaig perdonar; ara, passats els anys, en fer-me gran, fa temps que l’he disculpada.

Mentre parlava, li semblà sentir els plors de les mares i les criatures filles de la fam i la misèria. El patir de les dones, sempre les dones...

—Mira quin model més escaient —digué la modista que l’havia escoltada atentament, amb la intenció d’animar-la, atès que aquells records l’havien entristit—, et quedarà de meravella. Te’l podria fer amb una roba de piqué blanc estampada de roselles molt bonica que tinc al mostrari de primavera. Mira, és aquesta.

—I tant, m’agrada molt. També voldria una faldilla acampanada, n’he vista una aquí, mira...

24

A L’Eulàlia li vingueren els dolors de part abans d’hora, li faltava més d’un mes per sortir de comptes. Estava tota sola a la casa, les nenes eren a l’escola. Sabia que el seu home era fora del consultori, atenent un accidentat de la fàbrica. Poca estona abans l’havien vingut a cridar perquè un home s’havia tallat dos dits de la mà dreta amb una màquina. Com va poder, s’aixecà del llit i va quedar a l’instant tota mullada. Havia trencat aigües, el naixement seria imminent. Arribà penosament fins a la sala, obrí el finestral i cridà amb totes les seves forces. La Maria Rosa la sentí des del cosidor, baixant cames ajudeu-me les escales. L’Eulàlia, així que la va veure a prop, li cridà que anés a cercar la llevadora ben de pressa. Se n’hi anà corrents, vivia al costat de l’església. S’inquietà quan picà a la porta i no contestà ningú. Des de la rectoria la majordoma la cridà:

—Si cerques l’Amàlia, és aquí esmorzant amb mi.

En uns instants, les tres dones eren al costat de l’Eulàlia. Les dues seguien les instruccions de la llevadora, que ajudà la partera a ficar-se al llit. Posaren aigua a bullir i cercaren tovalloles i llençols nets de l’armari. Els dolors es produïen cada cop més sovint i més intensament; la dilatació anava bé, tot era a punt.

—Empeny —deia la llevadora—, ja tens experiència, ho faràs bé.

Una li eixugava la suor, l’altra li donava la mà, que la dona premia cada cop més fort, tant, que li deixà les ungles ben marcades. En Ricard, que poc es pensava el tràfec que tenia a casa, havent enllestit la cura, estava xerrant amb l’amo de la fàbrica sobre la marxa del negoci. El van fer cridar que anés a ca seva de pressa. Va córrer com un llampec, pujà les escales de dues en dues fins a la cambra i arribà així que la criatura treia el cap a la vida. Amb gran facilitat s’escolà de la mare.

Va néixer una nena menuda i esllanguida, tan poca cosa que la llevadora, quan la va posar cap per avall, va témer que se li fongués. En canvi, el plor que sortí d’aquella boqueta ja indicava que tenia força ganes de viure. La dona, exhausta, afeblida, amarada de suor, va rebre complaguda la dolça besada del seu marit. Tot seguit, ell mateix ajudà la matrona a rentar el nadó. La roba li anava tota baldera, encara semblava més xica, massa. La criatura necessitava molta escalfor, hauria d’estar sempre ben a prop de la mare per sentir la calidesa de la seva pell. Però si aquesta s’adormia podia esclafar la criatura. Llavors, al pare li va venir al cap el que un col·lega havia suggerit en un cas similar, sense estar segur que fos una bona idea: agafà una capsa de sabates buida, la folrà amb una tovallola blanca, col·locant al fons i a tot el voltant una capa de cotó fluix, on posarien la nena. L’astúcia va funcionar.

L’Eulàlia havia esdevingut una dona forta, res a veure amb la que havia arribat al poble feia ja uns anys. Hi havia, però, un problema. Als tres dies del part notà que alguna cosa no marxava bé. Posar la criatura al pit xuclant i xuclant i quedar-se adormida d’esgotament, tot era u. No menjava suficient, no tenia la llet bona. Decidiren per això llogar una dida abans que el nadó emmalaltís, ja era prou escarransida.

—La Tereseta de Cal Drapaire —els digué la llevadora.

La feren cridar per una de les minyones. La noia, que s’havia refet totalment del seu difícil part, acudí a cal metge encuriosida per què la voldrien. Després d’exposar-se-li el problema i plantejar-li les pretensions, contestà que ho faria amb molt de gust, ja que no podia pagar de millor manera l’atenció i la cura que, per a ella i el seu fill, havia tingut el metge.

Va trobar el seu home al camp, que havia anat a desbrossar tot el desori de la collita. D’un tros lluny el va veure: era al costat de la barraca, assegut en una pedra amb un bri d’herba a la boca i posat pensarós. Sense fer soroll va acostar-se-li per darrere i li posà les dues mans als ulls. En un primer moment s’espantà, però de seguida les apartà amb brusquedat, s’adonà que era la Tereseta i li digué:

—Sembles contenta, quina sort! Jo no estic per a bromes, perdona’m si t’he apartat barroerament. Conta’m què és el que et fa estar de tan bon humor, a veure si me l’encomanes.

Li explicà la proposta, haurien de fer nous plans. Tot i que vivien a prop de la casa del metge, que el fred havia minvat i els carrers ja es feren transitables, caldria que els primers mesos la Tereseta es traslladés a viure a la casa amb el seu fill, així seria més còmode i pràctic per a tots, però sobretot per a ella, que no hauria d’anar amunt i avall amb el seu petit cada cop que hagués d’alletar l’altre. Tenint en compte les circumstàncies en Quimet no tingué més remei que acceptar, atès que amb les penúries que passaven aquesta seria una bona solució per a tots.

Ben aviat s’establí una relació mútua de confiança entre les dues mares, l’una amb l’experiència de tres parts, l’altra, primerenca, aprenent moltes coses de la cura del fill que desconeixia. Es podria dir que l’ajut fou mutu.

La Tereseta estava encantada amb el paper de dida de la petita Agnès. Gaudia de les menges més bones que es podia haver imaginat. No havia d’estar-se a la cuina; li servien els àpats a la taula i es considerava apreciada per l’Eulàlia. De retruc el seu fill es beneficiava del seu bon estat de salut per a ell mateix. Fins i tot les minyones, per ordre dels amos de la casa, preparaven unes bones carmanyoles per al Quimet, que recollia cada vespre quan anava a visitar la seva família. A més, cobrava el doble que una minyona i, a banda de ser ben alimentada, amb els diners que en treia podia ajudar el seu home, que va haver de comprar noves llavors per restablir les terres malmeses d’aquell desgraciat hivern. Aviat podria recuperar-se de la desfeta.

Dos mesos després, arribat el dia del bateig, els preparatius es feien notar per tota la casa. Quin enrenou i quina alegria!

La modista estrenà per a l’ocasió un vestit de color crema amb deu tavelles al cos, baix de cintura i la faldilla de capa. Al coll, un mocador del mateix color d’un retall que li havia sobrat li realçava el conjunt. Hauria volgut allisar-se els rinxols; però els molls, que no feia servir quasi mai, se li havien fet malbé, de manera que va decidir recollir-se’ls amb un passador de carei.

La criatura restava adormida dolçament en braços de sa mare, aliena a l’expectació que despertava com a protagonista d’aquell esdeveniment social. Rosadeta i menuda, semblava una nina de porcellana embotida dins el vestit de bateig d’aquells que passen de generació en generació. Era de piqué d’un blanc immaculat, amb faldó ple de tavelles amb puntes valenciennes i el caparró cobert pel gorret curull d’entredosos amb llacets que passaven enmig dels foradets. L’altar major de la parròquia, engalanat profusament amb sengles rams de petites roses blanques i brancall verd, lluïa amb l’esplendor que la festa mereixia. El padrí tenia preparat el ciri, que feia unes formes curioses de filigranes fetes de cera amb uns petits angelets pintats. Oficià el sagrament del bateig mossèn Sebastià. A fora, la gent, val a dir més curioses que curiosos, esperava la finalització de l’acte litúrgic amb impaciència. En acabar sortint a la plaça, els padrins llançaren a dojo els confits, que la canalla corregué a abastar delerosament, amb la gatzara consegüent. La gent murmurava, els uns amb xafarderia, els altres amb complaença, la desfilada de models de les persones invitades. Després, els convidats i la família anaren a la casa on tindria lloc el refrigeri per celebrar l’esdeveniment.

Com que feia un dia esplèndid, servirien el berenar al jardí. El padrí els organitzava per fer-los cabre a tots dins de l’objectiu de la màquina de retratar:

—Au va, ajunteu-vos més. Els petits davant. Nen, no facis burilles.

—Aquestes ganyotes! —increpà l’Eulàlia a la filla gran, que replicà que si feia ganyotes era perquè el sol la molestava. La Maria, l’altra filla, estirava amb insistència la faldilla de sa mare per requerir la seva atenció. Aquesta la reprengué severament i la nena s’emmurrià. Sentia gelosia, ja no estaven per ella, havia deixat de ser la petita per cedir el lloc a desgrat seu a la nova germana, aquell nap buf que no feia més que plorar, embrutar bolquers i que, malgrat tot, tenia a tota la família embadalida.

—Tothom quiet quan jo ho digui. Que no es mogui ningú, ara sí que hi cabeu tots. —Clic. clic.

En un extrem del jardí, damunt de dues grans taules de ferro cobertes amb tovalles de fil amb puntes de coixí a l’acabament, grans safates curulles de pastissets de tota mena, coques i pa de pessic restaven a l’abast dels més llaminers. Un grup de persones es va atansar cap al doctor per encaixar-li la mà. Un dels homes va donar-li un copet amistós a l’esquena i va dir alguna cosa que els va fer riure a tots. En Ricard semblava una mica cohibit però també va riure. Se sentia afalagat però era evident que el tractaven així per fer-li la gara-gara.

La Carlota ho va percebre només travessar el llindar. Li semblà que l’aire feia una estranya olor com de mal averany. Arribava tard. Li havia estat impossible assistir a l’ofici religiós. Era de guàrdia a l’hospital i val a dir que havia estat una nit i un matí força difícils, per això no va fer cas del pressentiment, pensant que era degut al cansament. El jardí era ple dels convidats que, joiosos, feien dringar les seves copes de vidre curulles de xampany brindant alegrement, quan de sobte, per un instant, s’aturà tot. Les persones restaren immòbils amb el somriure als llavis els uns, els gestos d’admiració els altres. El líquid dins les copes era ben quiet, fins i tot els arbres, les plantes i les flors aturaren el seu suau moviment. L’olor penetrà els narius de la nouvinguda, ara severament, fins que advertí que era un senyal, una alerta, una advertència que algun succés terrible, tal vegada irremeiable, succeiria. Perplexa i estranyada, parpellejà repetidament i en un instant es reprengué el moviment natural de les persones i les coses. Oblidant el seu temor, intentaria relaxar-se, li calia fer-ho. Saludà afectuosament l’Eulàlia, la mare de la criatura. Eren amigues des de feia tant de temps! Havien fet els estudis d’infermeria plegades, però mentre que aquesta no havia exercit des que es va casar, la Carlota, que no s’havia casat ni tenia fills, es dedicava a cuidar els dels altres quan emmalaltien. Era molt bona en la seva feina.

La canalla corria i s’amagava per entre els arbustos jugant a cuit i amagar alegrement. De mica en mica s’anaren buidant les safates, que les minyones s’encarregaren de retirar curosament. Cap al tard es girà un oratge que féu passar a l’interior tota la gent gran. Les criatures restaren encara a fora distretes jugant. Així que entrà la Carlota, s’adonà que no portava el xal i sortí per buscar-lo pel jardí. La Berta, la filla gran de l’Eulàlia, venia corrent cap a la casa quan es topà amb la Carlota. La nena no podia parlar, intentava articular les paraules i no li sortien, estava paralitzada. Li agafà la mà tot estirant-la i la conduí cap on venia el seu espant, el safareig! Un cos petit dins de l’aigua. Els altres nens ploraven immòbils, petrificats davant l’escena inesperada. La Carlota, d’una revolada, es tragué les sabates i saltà dins la bassa sense pensar-ho dos cops. Fent dues braçades, abastà un peuet i, estirant-la cap a ella, tragué la nena sense sentit. La deixà a terra, posà una mà damunt l’altra empenyent-li el pit repetidament, amb moviments suaus i a la vegada enèrgics.

Res, cap resposta, la criatura estava tan pàl·lida! Insistí un altre cop. Amb nerviosisme i fora de si, ordenà a la canalla que correguessin cap a dins de la casa. Un tercer intent. El cor li bategava tan de pressa que no sentí els xiscles de l’Eulàlia i els crits d’en Ricard darrere d’ella, mentre corrien desesperats cap al safareig. Ara sí, de la petita boca sortí un glop d’aigua, seguit d’un altre i un altre encara. Era viva, havia arribat a temps. Agafà la nena entre els seus braços i l’entregà al seu pare. Carlota, extenuada, mullada i bruta, recordà l’estranya sensació que havia tingut en arribar.

Passat l’ensurt, i veient la situació normalitzada, els convidats van anar marxant després d’acomiadar-se de l’Eulàlia i el Ricard. La nena, a poc a poc, començà a respirar, primer lentament, després ja amb normalitat. La pujaren a la cambra de bany, el pare ordenà a les dues minyones que s’ocupessin de netejar-la i acomodar-la. Li van treure la roba mullada i bruta. Ajupint-li el cap a la pica, amb delicadesa per no fer-li mal li netejaren els cabells plens de molsa. En acabar, afegiren a l’aigua calenta de la banyera una barreja d’essència d’espígol amb camamilla que la tranquil·litzà de l’ensurt sofert. Seguidament, la perfumaren amb una bona fricció de colònia per tot el cos, acomodaren la petita Maria a la cambra dels seus pares, li esponjaren tres coixins de ploma i la recolzaren al llit. Després de l’espant, que contenta estava la menuda! Per fi, sense voler, havia esdevingut la protagonista de la festa i s’adormí relaxada.

L’Eulàlia demanà que li duguessin el nadó perquè la dida l’alletés. Les minyones eren a la cuina preparant una infusió de til·la per a la senyora i tisanes per a les altres dones. Als nens que, arraulits, prop de les seves mares encara restaven espantats, els donaren mitja culleradeta d’aiguanaf de flor de taronger amb una mica de sucre, que deien que anava bé per als ensurts. Quan estigueren més calmats, es reuniren tots plegats a la sala.

En Ricard, amb posat afable, prengué la paraula per dirigir-se amablement a la filla gran, li demanà que expliqués com havia anat l’episodi que els havia espatllat el dia de festa. La Berta, amb els ulls abaixats, intimidada per l’expectació dels presents, digué temorosa:

—Érem prop de la bassa jugant, quan en Ramon... —titubejà una mica abans de continuar, tot alçant la mirada cap al seu amic, que li tornà la seva, inquisidora.

—Digues, digues, no tinguis por, no som aquí per castigar-vos, només volem saber què ha passat —l’increpà el pare. Més confiada, prosseguí:

—Doncs que proposà la juguesca de passar un per un per l’estreta paret que voreja el safareig, posant un peu davant l’altre i donar tota la volta per agafar un mocador que hi havia penjat en una blanca molt alta. Van començar a passar els nens, després nosaltres i quan passà la Maria, ella, que és més petita, volent arribar-hi es posà de puntetes per abastar-lo i va perdre l’equilibri. —La nena començà a sanglotar, i corrent cap a la falda de sa mare es posà a plorar desconsoladament.

—Tranquil·la, filleta, ja està, ja ha passat —la calmà amb la dolcesa que només una mare sap fer.

En Ricard, amb la mà, féu atansar en Ramon al seu davant i aquest obeí capcot.

—Ha estat a punt d’haver-hi una desgràcia per una circumstància que tu, vull creure que involuntàriament, has provocat. Si no arriba a ser per la rapidesa i professionalitat de la Carlota, no em vull imaginar el que hauria passat. Vull que aprenguis la lliçó d’aquesta imprudència. El teu pare estarà d’acord amb mi que a partir de demà, en sortir de l’escola, aniràs al tros de Cal Drapaire Pobre i ajudaràs en Quimet a desbrossar el camp, que prou feina té amb tota la collita malmesa. Hi aniràs cada dia fins que s’acabi la feina.

—Estic penedit, i el que vostè digui em sembla bé —però mentre ho deia fitava de reüll la delatora.

25

La Mariona visità la Maria Rosa en una d’aquelles trobades que tenien sovint per explicar-li les seves cuites. La noia estava exultant.

—En Domènec m’ha demanat relacions formals.

—No em vas dir que festejava la Julita de Cal Minso?

—Ui sí, ja fa temps que ho han deixat córrer. Es veu que als pares d’ella no els feia el pes, com que és pagès. A mi tant me fa els motius, jo sempre me l’he mirat amb bons ulls, encara que, si estava per un altra, mai m’hi hauria posat pel mig. Això ha de ser de bon grat, si no, no surt bé. Ja no sóc la nena innocent d’abans, m’he fet gran, Maria Rosa, he posat seny.

—Va, va, no em facis riure, seny potser sí, però gran, què dius ara!, si estàs a la flor de la vida. Jo sí que en sóc de gran, més que gran, vella, ve-t’ho aquí.

—En tinc una altra de nova. M’ha sortit una feina de confecció a preu fet per a una casa molt bona de Barcelona. Es tracta de fer corbates. N’he de fer una de prova, presentar-la i a veure si hi ha sort. He vingut a demanar-te si em deixaries un peu de fer vores de cargolet. Provaré si s’adapta a la meva màquina de cosir, només serà per fer la prova; després, si m’accepten, me n’hauré de comprar una.

—I tant que te la deixo, té.

—Una última cosa i molt important per a mi. M’acompanyaràs a presentar la mostra la setmana vinent? No puc anar-hi tota sola. Dos dies fora de casa no hi he estat mai. Jo no em sé moure per la ciutat, en canvi tu...

—Ja hi pots comptar, a més aprofitaré per arribar-me a la casa de les teles on ja saps que compro habitualment. M’hi podràs acompanyar, juntes veurem les darreres novetats de la moda per a aquest estiu, què te’n sembla?

—Com t’ho fas perquè tot sigui tan senzill? —I rodejà la modista i li féu una forta abraçada.

—Que falaguera que ets, no canviaràs mai. Si continues així, tindràs sempre content en Domènec. De tot el que m’has dit, el que em preocupa és que aquesta relació et surti com esperes.

—I tant que hi sortirà, fins i tot hem parlat de matrimoni. El diumenge vinent vindrà a berenar i demanarà la mà al pare. El que potser no els agradarà als meus pares és que quan em casi hauré de viure aquí al poble. En Domènec, com saps, té una casa molt gran. Diu que hi caldrà fer algunes obres, vol que jo decideixi com ho vull tot. També té les terres, que són el seu treball. A mi no em fa res, aquí hi conec molta gent i et tinc a tu, serem quasi veïnes. Compto que em faràs el vestit de núvia, eh?

—Doncs mira, ja que estan així les coses, quan anem a ciutat podrem començar a mirar teles per a aquest vestit tan important.

26

Arribaren a Barcelona al migdia. Feia un dia assolellat que convidava al passeig. Pujaren a peu per l’ample carrer, badant davant dels aparadors més atractius. La Maria Rosa, com sempre proveïda de la seva inseparable llibreteta, prenia nota de tots aquells models que per una raó o altra li cridaven l’atenció. La Mariona estava nerviosa, no podia pensar en altra cosa que no fos la prova. A l’hora convinguda, es presentaren al taller de les corbates. Les va rebre un senyor baixet i esprimatxat. Era tan prim que si no hagués portat elàstics li haurien caigut els pantalons. Es presentà com l’encarregat de la casa i les féu passar a un despatx. S’acomodaren i, després de quatre frases de compliment, demanà a la Mariona la corbata que seria la prova. L’home l’agafà pels dos extrems i estirà la peça amb suavitat. Se sentiren uns crecs, els crecs del fil que es descosia. Les galtes de la noia envermelliren de sobte, ja es veia rebutjada.

—Ho veu, això no ha de passar, ho ha cosit massa tibant, ha de deixar el fil més balder. Una corbata és una peça feta de tres trossos de tela de biaix, a més del corresponent folre fort i el de seda, que es col·loca al final per donar-hi millor acabat. Aquesta només ha estat una prova. Ha de tenir present que venem no només a les millors botigues d’aquesta ciutat, sinó que tenim clients a tot el país. Fins i tot, la propera temporada iniciarem l’exportació del nostre producte a d’altres països d’Europa. És per aquest motiu que volem comptar amb les millors professionals, tindrem molta feina i volem quedar bé per seguir mantenint el bon nom que ja fa temps ens hem fet. Què li sembla? S’hi veu en cor?

La Mariona no s’ho podia creure. Després d’aquell abrandat discurs i del resultat obtingut, no pensava pas que l’agafarien. Tot seguit, l’home baixet i esprimatxat les acompanyà al despatx de comptabilitat on els presentà la secretària que li prendria les dades personals, li explicaria les condicions de treball, quan se li faria l’enviament de la feina, etc.

Una vegada passats els nervis, de dinar a l’hotel i descansar una estona, van sortir a passejar. Ara sí que la Mariona gaudia del passeig, badar als aparadors de què tantes vegades li havia parlat la modista, anar a berenar a la xocolateria del carrer Petritxol... La Mariona gairebé no havia dinat, però les dues tasses de xocolata acompanyades d’una safata de xurros li vingueren d’allò més bé. En acabar la tarda, tenien els peus escaldats de tant caminar. L’endemà anaren a la botiga de les robes. El senyor Pujades no l’esperava en aquella època de l’any i se sorprengué. La modista li explicà el que feia al cas, que havia acompanyat la seva jove amiga i que havia volgut aprofitar el viatge per veure les novetats, i li demanà que els ensenyés les mostres per a vestits de núvia. El dependent dirigí una mirada sorneguera a la dona, però la Maria Rosa s’afanyà a dir que el vestit seria per a la Mariona.

—Li demano disculpes per haver pensat que era per a vostè. No obstant això, no seria res estrany, és una dona molt atractiva, si m’ho permet i amb la confiança que donen els anys que fa que ens coneixem.

Acabaren l’anècdota rient el malentès, encara que per dins se sentí una mica molesta. A la seva edat!

Els en va mostrar moltes, de teles, però la que més els va agradar va ser un organdí. Els va portar la peça sencera a fi que la poguessin observar amb més detall. El senyor Pujades els va dir que aquell era el mateix teixit que havia portat la Grace Kelly en el seu vestit de casament celebrat feia pocs mesos amb el príncep Rainiero, i els digué:

—Un moment, em penso que tenim un retall de premsa amb les fotografies, si no recordo malament, al magatzem de la rebotiga, un instant que vaig a veure.

Dissimuladament, quan l’home marxà, la Mariona mirà el preu que marcava l’etiqueta. Se li obriren uns ulls com taronges en veure’l i digué, dirigint-se a la modista en veu baixa:

—Quants centenars de corbates hauré de cosir...

Passats uns pocs minuts aparegué el dependent amb uns retalls de diari a les mans.

—Veuen, aquí es veu perfectament el model.

La Maria Rosa s’hi fixà bé. A més de la roba d’organdí, s’havia emprat blonda per a la confecció del model en qüestió. Demanà al venedor que li deixés copiar el model a la llibreta. El coll era una mica alçat. Des del coll baixava una filera de petits botonets folrats, continuava el cos entallat de blonda blanca fins a la cintura, cenyit amb una faixa de la mateixa roba de la resta del vestit. La màniga llarga, arrapada al braç. La faldilla acampanada amb acabat arrodonit, a la part de darrere formant la cua d’un metre i mig aproximadament. A sota portaria un cancan per donar volum. S’hauria de complementar amb el vel que, si havia de ser com aquell, tenia diverses capes de tul, cada una acabada amb un delicat brodat d’ondes.

Després de veure la meravella de roba i les fotografies, la Mariona ja es veia vestida com una princesa. Cap altra mostra no li faria el pes. No obstant això, quedaren a demanar la tela més endavant.

Sortiren de la botiga com d’un somni, una mica atordides, i van tornar a la realitat. Atès que no eren princeses i no hi havia cap cotxe esperant-les per acompanyar-les a palau, hagueren de fer una corredissa per agafar el tren de tornada. Van arribar a l’estació quasi sense alè.

27

La Clara guaità l’interior de la farmàcia dissimuladament a través de la vidriera. No hi havia ningú, tret del farmacèutic que, enfilat a l’escala de fusta, endreçava les prestatgeries dels medicaments. Sentí que s’obria la porta a la seva esquena i digué sense girar-se, baixant els graons:

—Bon dia, ara mateix estic per vostè.

En veure la Clara, s’inquietà.

—No et posis nerviós, que vinc de clienta.

—Es tà tàs ma ma lal ta?

Ella, acostant-se-li a l’orella, li digué:

—No ben bé, però m’has de donar un remei per a un mal delicat —li etzibà palpant-se la panxa.

S’apartà de la seva cara i digué seriosa:

—Podem tenir un problema molt gros i mai millor dit si no m’ajudes.

—Em poses en un compromís. No cal que te’n desfacis, pensa que al teu marit li podria fer alegria tenir un fill.

—No n’hi faria tanta si s’assemblés a tu. A més, tenint en compte que té un problema i que no pot tenir-ne, de fills. Això ja m’ho havia avisat abans de casar-nos. A mi ja m’estava bé, fins i tot va ser una de les coses que em va fer decidir a donar el pas. No hauria d’estar pendent de bolquers, farinetes, malalties, nits en vetlla, sense parlar dels canvis que es produirien al meu cos. T’imagines si ho sabés... i la teva dona... perquè tu ets farmacèutic, però de tot això —digué assenyalant l’establiment i l’edifici— ja te’n podries acomiadar, atès que la Irene n’és la propietària. No oblidis que som amigues i m’ho explica tot. Oi que m’ajudaràs?

28

La Núria observà que en Joanet es gratava el cap amb insistència, el reprengué pensant que era una mania de criatura, però ell hi tornava una vegada i una altra i s’exclamava que li picava molt. Són polls! Va anar a l’herbolària a comprar flor de sofre. Féu la barreja que li van indicar amb amoníac i unes gotes de llimona, i li va aplicar petites quantitats per tot el cap amb unes bones fregues. Feia molta pudor, malgrat tot, el petit es deixava fer pacientment. Al cap d’unes hores li examinà el caparró i li va treure amb molta paciència les llémenes amb una pinta de pues espesses; així van estar deu o dotze dies fent la mateixa operació fins que quedà ben net dels paràsits.

En Joanet havia millorat en tots els aspectes. Era aplicat, aprenia amb rapidesa, anava polit i ben menjat. El caràcter retret li havia anat canviant, de ben segur amb les atencions que rebia de la Núria, fins i tot amb la parla. De mica en mica, seguint els exercicis vocals que li ensenyà la mestra, quasi ja no feia el papissot i s’havia desfet del complex que tenia la pobra criatura.

29

Quan va estar enllestida la reforma de la merceria, la Carmeta féu pregonar que tothom hi era convidat a galetes i vi ranci. El convidat d’honor era el petit Joanet, que restà ben quiet al costat de la Núria com si no conegués aquell lloc. Com havia canviat l’establiment, semblava talment un altre! Tot ben endreçat, cada article a la seva capsa. Van substituir el sobre del mostrador posant-hi una fusta ben gruixuda, nova de trinca, amb una tira de llarg que simulava un metre dibuixat amb tots els centímetres i mitjos centímetres ben marcats, per poder amidar amb comoditat des de sobre del taulell a la vista de les clientes. Noves prestatgeries amb el gènere ben distribuït en capses de cartró gruixut amb tapa i etiquetes frontals que indicaven el contingut. En un extrem hi afegí productes de perfumeria. Feia goig de veure les ampolles de colònia exposades en una vitrina amb mirall al fons. N’hi havia de totes mides i també en tenia de venda a granel. Les clientes portaven l’ampolleta buida i la Carmeta la reomplia amb l’ajut d’una altra de plàstic amb un canutet molt fi que feia d’embut, i en posava el que volien: una unça, dues unces, tres unces... També venia colorets, pintallavis, pólvores Myrurgia, cremes per a les mans, pintes, raspalls, mirallets...

Havien substituït les rajoles trencades de terra per unes de noves. L’aparador era curull d’ornaments de colors que formaven garlandes per celebrar la reobertura del local que amb prou feines es reconeixia. També s’havia canviat la cortina de canutets per una altra del mateix estil que tenia un paisatge mariner dibuixat i que quan es movia semblava que fes onades. El vell cartell amb les faltes d’ortografia es conservà en memòria de la Pura, que ja prou coses li havien canviat.

30

A la Mariona li arribà per l’ordinari la primera partida de corbates per confeccionar. Obrí la gran caixa. A dins, tot un seguit de patrons de cartró, fils, les diferents peces tallades posades per grups, etiquetes i escandalls...

Posà damunt la taula cadascun dels grups: tres piles, una per cada part de la corbata, totes del mateix model. Aquelles eren de seda de color marró amb una mostreta de flor de lis brodada amb tons groguencs. Agafà una peça de cada grup.

Preparà el fil a la canilla i enfilà la màquina de cosir, endollà el motor i passà un repunt a les peces que quedaren unides, una darrere l’altra sense ni tallar el fil que unia, així fins a fer-ne quatre dotzenes.

Tot seguit, separà el fil i, a cada corbata, per on hi havia la costura que acabava de fer, hi passà l’ungla del dit polze prement ben fort, quedant tan aplanades com si estiguessin planxades, així el mateix procés per a les quaranta-vuit corbates.

En acabar, col·locà el folre de seda de color marró tornassolat a la part de baix de la punta de la peça, cosí i tombà el folre, aplanà la peça folrada i posà l’altre folre fort al mig per la part del revés de la corbata i, al damunt, el cartró del patró com per fer de motlle. Portà cap al centre les dues parts de la roba que quedaven a un cantó i l’altre, es posà el didal i cosí a mà la corbata, vigilant de fer les puntades tal com li havia explicat l’encarregat del taller.

Finalment tragué el cartró: quasi estava llesta, només faltava cosir l’etiqueta amb la marca, que subjectà amb unes puntades pels quatre cantons a cada extrem. Finalment va inserir l’escandall amb la cartolina on cada botiga posaria el seu preu.

Quan les tingué totes acabades, ficà cada una en una bossa de cel·lofana i, de sis en sis, posant-les capiculades, les introduí en unes capses de cartró que li havien facilitat. Hauria d’anar a telefonar per avisar que li podien recollir la comanda.

Poques cases disposaven d’aparells propis. Per telefonar calia anar a ca la senyora Gertrudis. Era una dona geperuda, malgirbada, d’aquelles que no els cau res bé. Una llòbrega habitació a la planta baixa de la casa feia la funció de centraleta de telèfons. S’havia d’anar amb molt de compte amb el que es deia a través del fil telefònic, si no es volia que al cap de poca estona tot el poble sabés el motiu de la trucada.

Va recollir la comanda el transportista de la casa per la qual treballava, s’endugué la partida cap a la furgoneta i li n’entregà una altra juntament amb un sobre petit de color marró on hi havia els diners per la feina feta: dues-centes vuitanta pessetes amb cinquanta-sis cèntims! Estava tan contenta que l’endemà anà amb el primer cotxe de línia a veure la Maria Rosa. La trobà fregant l’escala.

—Em sap greu, Mariona, ara no podrem pujar, haurem d’esperar que s’eixugui. Costa molt de fer netes aquestes maleïdes rajoles. Mira, seiem aquí al pedrís, conta, què passa?

—Estic tan contenta! He cobrat el sou entregant la primera comanda de corbates. Quasi tres-centes pessetes! Hauré de cosir molt encara, però, prepara’t que aviat podrem anar plegades a comprar la roba del meu vestit de núvia. Ja saps com el vull.

—Igual, igual que el de la princesa.

Quan les rajoles s’eixugaren, van pujar al pis.

—Saps què he pensat? Que podries venir a viure a casa amb mi mentre prepares el casament. Hi tinc lloc de sobres, ja ho saps. Pots portar la màquina de cosir i mentre tu cuses corbates jo cuso vestits. Penso que et serà més pràctic estar a prop mentre facin les obres, així podràs controlar que els paletes no facin cap nyap. A més, si me n’ensenyes, quan estiguis de viatge de noces jo podré fer els teus encàrrecs i no hi perdràs diners.

La Mariona no podia creure el que escoltava, quina sort! Naturalment hi accedí i donà una abraçada tan forta a la Maria Rosa que la cadira baixa de boga es tombà i va venir d’un pèl que no caiguessin totes dues a terra.

Al cap de dos mesos van encarregar la roba del vestit de núvia. Mentrestant, la modista en preparà els patrons segons el model copiat a la llibreta el dia que visitaren la botiga. Un cop dibuixades totes les peces en paper, les posà damunt una tela de glasseta que emprà per confeccionar l’esbós on s’anaven fent els retocs pertinents. Quan estigué tot perfecte, descosí totes les peces i las va fer servir com a patrons damunt la roba escollida. Era tan costosa i delicada, que calia anar sobre segur per evitar haver de desfer res i no malmetre-la.

La Mariona s’aprimà tant amb els preparatius del casament, que calgué retocar dues vegades la prova. Per fi arribà per l’ordinari la roba d’organdí, la blonda, el tul per al vel i la tela dels enagos. Quina finesa! La Maria Rosa es dedicà durant quinze dies únicament i exclusivament a la confecció d’aquell vestit.

Estava quasi acabat, només faltava cenyir-lo amb la faixa de la cintura i cosir els botonets que havia encarregat per folrar a la merceria de la Carmeta. El resultat va ser magnífic, igual que el de la princesa, com volia la Mariona. Feta la darrera prova, el posà al maniquí el cobrí amb un llençol blanc de cotó. Ningú, tret d’elles dues, no el veuria fins al dia del casament.

La Mariona va voler celebrar les noces al poble on viuria. Ja feia uns mesos que s’hi havia instal·lat, coneixia tothom i hi tenia amigues des de sempre. A més, en Domènec, que no tenia família, se sentiria millor en el seu ambient. Els pares d’ella, en veure-la tan feliç, tot els semblà bé.

Mossèn Sebastià encarregà a la majordoma que engalanés l’església amb flors a l’altar a banda i banda, i a cada un dels bancs, fins a quatre fileres, féu posar uns petits ramets fermats amb llaços de cinta blanca transparent.

El dia del casament, de bon matí, començaren a arribar a ca la Maria Rosa els parents de la Mariona. La seva mare entrà a la cambra per ajudar la noia a pentinar-se. Un cop els enagos posats, la va fer seure en un tamboret, li posà un pentinador damunt les espatlles i li féu una trossa alta que ajudaria a subjectar el vel. Tot seguit, la modista tragué el llençol que cobria el vestit i va desvetllar així el secret més ben guardat. Era preciós i damunt la noia lluïa magnífic. No recordava haver-ne fet cap de semblant. La mare exclamà emocionada:

—Com el de la Grace Kelly!

Una tieta de la núvia posava un ramet al trau de l’americana del pare de la Mariona. Quan aquesta entrà a la sala, a l’home, que tenia fama d’eixut i era de poques paraules, se li escapà una llagrimeta en veure la filla tan bonica. Ella s’agafà al seu braç i sortiren cofois de ca la Maria Rosa, camí de l’església. La modista subjectà la cua del vestit en baixar l’escala.

En Domènec estava nerviós, feia una estona que esperava a l’altar i ja s’havia mossegat totes les ungles. Quan l’organista tocà la marxa nupcial, el nuvi s’aixecà d’un bot i quedà bocabadat en veure entrar la Mariona.

La Maria Rosa anava molt elegant. Estrenà un vestit de color canyella, amb un coll al biaix esbocat, màniga raglan tres quarts i faldilla acampanada. Les sabates, igual que la petita bossa de mà, eren de color marró. S’havia recollit els cabells, que cobrí amb un petit barret del mateix to que el vestit.

Acabada la cerimònia, feren el convit al local de l’Ateneu. Els pares de la núvia havien llogat la cuinera que per les festes cuinava per les cases i ella s’ocupà de portar també les cambreres que servirien el dinar. Els va fer un arròs que tothom va trobar excel·lent, seguit d’unes mandonguilles amb salsa i per postres tres pastissos. En acabar, hi va haver una sorpresa per a tots: el pare de la núvia havia contractat una orquestreta per fer ball al saló contigu a l’establiment. Obriren el ball els acabats de casats amb un vals. Com lluïa la Mariona, giravoltant amb aquell vestit tan bonic! Després, de mica en mica, s’anaren formant parelles que dansaren per la pista a cor què vols. La modista gaudia del fruit del seu treball satisfeta. Els convidats més grans s’ho miraven des dels seients que hi havia al voltant. Tothom estava content. Quan els músics van acabar de tocar, els nuvis, volent allargar encara més aquell dia, anaren a la que seria casa seva i convidaren a pastes i un traguet a tothom que va voler. L’endemà van marxar de lluna de mel a Montserrat, cinc dies i cap a casa, que en Domènec no podia deixar les terres per més temps.

31

La Irene Vancells va anar a ca la modista amb la intenció d’encarregar un dos peces per la festa de la Puríssima.

—Falten quasi dos mesos —li digué la Maria Rosa estranyada.

—Ja ho sé, però així no haurà de córrer, segur que li vindrà molta feina; a més, m’han dit que està ajudant la Mariona.

—Dona, sí, però això seran pocs dies, demà passat ja torna de la lluna de mel i vindrà a recollir-ho tot per emportar-s’ho a ca seva.

La modista tenia la sensació que la dona no hi havia anat només per això, en portava alguna de cap. Mirava sense massa interès els models dels figurins que li havia deixat perquè triés quan, a la fi, no va poder més i exclamà:

—Pobre alcalde, pobre —digué aquests mots i tot seguit deixà anar un llarg sospir. La Maria Rosa estava encuriosida, però no gosava preguntar. Sabia que, d’un moment a l’altre, la dona buidaria el pap.

—Sap que la Clara se n’ha anat del poble per sempre?

—No en sé pas res. Com ha estat això?

—Segurament que la història deu ser molt llarga, però pel que jo en sé, i és poca cosa, és que el seu pobre marit l’ha fet fora de casa, de manera discreta. Això sí, però fora, fora per sempre. Conec de sobra la seva discreció, Maria Rosa, per això li ho explico.

“Sí, sí”, pensà la modista, “per això i perquè te’n mors de ganes de dir-ho”. La dona prosseguí:

—Es veu que des del primer moment el pobre home duia unes banyes que no passava per les portes. Les senyores del poble estaven alerta dels marits, que des que va arribar que s’havia dit que era una picaflor, i un enraona per aquí, l’altre per allà, ja se sap que els homes se’n vanaglorien d’aquestes coses, sobretot alguns que quan beuen se’ls en va la llengua. Sort en tinc que el meu home no és d’aquests i que estic segura que mai m’ha faltat. S’ha de ser d’una certa mena per actuar així i el meu no ho és, no senyor. Doncs, com li deia, les veus van arribar al seu home. No sé com ho va saber, el cas és que ahir al matí la Clara va sortir de ca seva plorant amb una maleta a cada mà, pujà en un cotxe de lloguer i no se l’ha vist més.

Desprès de tota aquesta explicació, la senyora Vancells, se n’anà sense triar cap model, dient a la modista que potser sí que era massa aviat per escollir i que ja tornaria un altre dia més endavant.

A la Maria Rosa no se li va escapar el riure per decència, i per respecte a la Remei, que havia patit tant amb aquesta història. Prou sabia que el venerat farmacèutic també li havia fet dur ornamenta al cap a la senyora, fins i tot dubtava que no ho sabés ella mateixa, segurament coneixia l’episodi de la flaquesa del seu home. També amb tota seguretat li hauria posat les coses clares: la farmàcia i ella, o, res de res, i ell, naturalment, trià el que més li convenia. Aquella senyora de bé ho hagués fet tot a fi que no se sabés l’afer.

32

Quantes confidències havia sentit en tots aquells anys! Havia escoltat tantes dones que buscaven consol, només per ser escoltades, compreses, animades... Dones riques i humils, dones d’un petit poble qualsevol, treballadores a la fàbrica, fora o dins la llar, les que eren servides o les que servien els altres. Primer joves, després mares, a la fi àvies; les que no s’havien casat i havien dedicat tota la vida als altres sense que ningú s’hagués dedicat a elles. A unes, la vida les havia fet fortes i dures, potser a vegades despietades; a d’altres, delicades i febles o plenes de tendresa. I ella, la modista, quantes festes majors viscudes des del balcó, una seixantena, potser? La vida se li escolava per entre les costures i els plecs de l’existència. Centenars de vestits havien sortit de les seves mans prodigioses i ara aquelles mateixes mans reposaven damunt la falda, deformades, esgotades, però no buides.

Com cada nit, la Maria Rosa estirà amunt la corda de la vella persiana verda de fusta i la passà per sobre de la barana del balcó. Sacsejà el coixí per estovar-lo i s’assegué al balancí com feia cada vespre d’estiu després de sopar. Li agradava estar-s’hi, encara que no era com abans, quan els veïns treien les cadires als portals de les cases i prenien la fresca tot fent-la petar mentre la canalla jugava corrent sense perill, carrer amunt, carrer avall. I ella, cus que cus, sempre enfeinada. Ara, en canvi, els grans són dins de les cases amb l’aire condicionat, davant el televisor i els menuts jugant a l’ordinador o això que en diuen la play. Al carrer passa algun cotxe de tant en tant amb les finestres abaixades i la música a tot drap.

Un vehicle s’aturà davant la casa, fent sonar la botzina. En baixà una noia tot cridant:

—Padrina, Padrina!

La Maria Rosa mirà enfora i no la veié bé. El fanal del carrer l’enlluernà. La noia trucà a la porta amb insistència. La vella s’aixecà costosament i pitjà el botó del porter automàtic. La jove, que amb quatre gambades ja va ser al cancell, se li tirà al damunt, l’omplí de petons i exclamà:

—Estic tan contenta, padrina, mira!

I li mostrà el diploma de Graduada en Arts i Disseny per la Universitat Autònoma de Barcelona.

—L’acabo de recollir i abans d’anar a veure l’àvia Núria o anar a casa he volgut venir per ensenyar-te’l. Tenies raó, la mare i l’àvia també, totes tres em vàreu animar a seguir els estudis. Hauré de fer un temps de pràctiques i després ja saps que el que més m’agradaria seria muntar el meu propi taller.

Quan li agafà el document, la Núria s’adonà de sobte que la Maria Rosa s’havia fet vella. El paper es movia entre les mans tremoloses i els dits plens d’artrosi i segur que amb prou feines podia veure què hi deia. Va sentir molta tendresa envers ella i, per fer-la riure, digué:

—Recordes aquell dia que érem a casa i vas rebre carta d’aquella amiga teva, com es deia? La Remei, això, I tu deies que no t’hi veies bé sense les ulleres. Llavors el meu germà gran te’n portà unes i tu, acostant-te el full de paper, vas dir “ara sí que ho veig bé”, i tots vam esclafir a riure.

—I tant, éreu uns trapelles. Les ulleres no duien vidres, els teus germans i tu havíeu preparat la broma i hi vaig caure de quatre grapes. Vam riure una bona estona. Ara sí que ni amb vidres o sense no s’arregla el que tinc en aquests ulls, aquest maleït tel que hi veig al davant. Però no ens posem tristes que el que compta és que, més que el que hi diu en aquest diploma, el que realment importa és el que significa: has estudiat molt i treballat de valent per aconseguir-ho. Te’n recordes? Les tardes que després de l’escola pujaves aquí, damunt la taula de tallar, dibuixa que dibuixa i rectifica un cop i un altre fins que et quedava perfecte?

La noia es mirava el diploma i digué:

—Sempre recordaré la calma que tenia en aquest pis al teu costat, els ànims que em donaves quan a voltes no me’n sortia i havia de repetir els exercicis una vegada i una altra. Ja saps que estimo l’àvia, ella era la que m’explicava històries i contes, a mi i també als meus germans quan érem petits, però per dibuixar sempre he preferit aquest lloc. Deu ser que s’hi respira el teu talent creatiu, padrina.

—Au, va, no siguis tan falaguera. Estic molt contenta que t’hi trobis bé aquí. I ara, au, vés a ca ton àvia a fer-la contenta a ella també i a celebrar-ho amb els teus pares.

Demanà a la fillola que li baixés de l’armari la vella maleta i l’acomiadà amb una abraçada. Quan es quedà sola, l’obrí i remogué els farcellets de roba. Recordava totes i cadascuna de les peces. Després tornà al balancí i tancà els ulls cansats, pensant en tantes coses viscudes, els records bons i dolents, amistats, pèrdues, solituds... Vides de dona fetes farcellets dins d’una maleta. Sí, repassant la seva vida, va percebre que tota era a dins de la maleta. I s’adormí plàcidament.

33

El treball intens de mesos havia donat el seu fruit. Les hores tancada al meu estudi després de les classes, el no parar d’escriure en el període de les vacances d’estiu, donant voltes a la novel·la... Per fi podia dir que tenia enllestit l’esborrany definitiu, només faltava l’aprovació de la vella mestra. La Núria Costa havia estat la persona que em va proporcionar aquell material tan sensible per construir la història; just era doncs, que fos la primera persona que la llegís un cop acabada.

El dia que la hi vaig dur no la vaig trobar a casa. Una veïna em digué que havia anat a la inauguració de l’escola de dibuix de la seva néta. Quina situació més curiosa! Jo arribava amb el passat de la modista i les dones del poble sota el braç, justament quan el futur de la jove Núria començava en el mateix lloc.

La vella mestra em va confessar que esperava amb delit el moment en què li portaria el relat i que fer-ho precisament aquell dia era per a ella un motiu més de felicitat. Esgrimint una mitja rialla, em va dir que ja no podia fer ganxet, les mans li tremolaven massa; només li quedava la lectura. Un faristol de sobretaula i les ulleres eren tot el que necessitava; de temps, en tenia tot, tot el que li quedava.

34

La Maria havia insistit amb tres whatsapp de veu.

—Em sap greu, sóc a casa de la Núria Costa. Fa una setmana que va morir. Deus estar fent classe. Perdona la insistència, però t’ho havia de dir: la família m’ha encarregat buidar la casa, la volen llogar. Tinc una bona notícia per a tu: he trobat un paquet que, pel segell de correus, es veu que el va rebre el dia que es va sentir malament. Són alguns exemplars de la teva novel·la, ho sents? La teva novel·la! No m’ho havies dit, que te la publicaven. Això no t’ho perdono. Truca’m de seguida que puguis.